Словаччина

Посібник для українців

Copyright © 2024 Jakub Łoginow - Якуб Логінов

Всі права, включно з правом до репродукції текстів - застережені

Jakub Łoginow - Якуб Логінов

www.porteuropa.eu

Gdynia 2024

Словаччина — західний сусід України, дуже близька Україні країна, про яку проте українці знають дуже мало. Це парадокс, оскільки з-поміж усіх мов членських країн ЄС, саме словацька мова — найближча українській. Словацька та українська мови мають більше спільної лексики, ніж польська та українська і загалом українці можуть розмовляти зі словаками кожен своєю мовою та порозуміються без перекладача. Сусідство Словаччини та України також позбавлене історичних та культурних конфліктів, які в минулому були присутні наприклад у польсько-українських відносинах.

Словаччина — невелика держава, яка проте може багато що Україні запропонувати. Це не тільки транзит, торгівля чи допомога у вступі до ЄС, але також обмін досвідом. Але також Україна може багато що запропонувати Україні. Словаччина через свої невеликі розміри шукає можливостей для того, щоб відіграти більшу роль у європейській дипломатії та економіці. Стратегічне партнерство з Україною може бути для Словаччини дуже великим шансом.

На жаль, досі словацько-українські відносини були дуже мало інтенсивними. Українці майже нічого не знають про Словаччину, словаки майже нічого не знають про Україну. Українці надалі плутають Словаччину з Чехією, а серед словаків є багато осіб, які через нерозуміння ситуації в Україні, мають русофільські симпатії. Саме тому і виник цей посібник.

Мета посібника — представити Вам Словаччину, однак не в туристичному контексті, але прояснити, як побудована і як функціонує ця держава та суспільство. Розпочинаємо з короткого географічного огляду — рель'єф країни, регіони, найважливіші міста, ріки. Потім — історичний огляд та сучасні події, нарис словацької політики. Далі розповідаємо Вам трохи про словацьке суспільство: кулінарні звичаї, звички, спортивну активність словаків. Наступний розділ — закордонна політика Словаччини: яке місце Братислава визначила собі на мапі Європи та світу, які були її цілі? Тут описуємо процес формування та укріплення словацької державності, трансформації від комунізму до демократичної країни західного зразка та, що найважливіше — євроатлантичної інтеграції. Словаччина вступила до ЄС, НАТО, єврозони та зони Шенген та цей досвід дуже важливий для України. Які дальші цілі Словаччини вже як члена цих євроатлантичних, західних структур? Далі розповідаємо Вам про словацьку адміністрацію: загальні положення конституції, органи влади, політичну систему, адміністративний поділ, місцеве самоврядування. Потім проходимо до бізнесу в Словаччині — це зацікавить перш за все мешканців Закарпаття, Львова, але не тільки. Далі — економіка: Словаччина вже провела амбітні реформи та була “економічним тигром”, досягла небиякого успіху і зменшила дистанцію до країн Західної Європи, однак у останніх роках розвивається трохи повільніше. Велике значення має також енергетика та енергетична безпека і трансформація. Словаччина вже незалежна від російського газу та нафти, а в питанні виробництва електроенергії має дуже добру ситуацію: більшість виробляє з атому та води. Наступний розділ — інфраструктура та транспорт. Дороги, автобани, залізниця, регіональні автобуси, аеропорти. Потім проходимо до дуже цікавого розділу про пароплавство. Словаччина та Україна розташовані на Дунаї, тобто найбільшому водному шляху Європи. А це відкриває дуже великі перспективи для словацько-української співпраці, про яку прочитаєте в нашій книжці.

Географія Словаччини

Форма рельєфу

Словаччина у більшості осіб асоціюється з Татрами та іншими горами, які займають переважну частину країни. Тому для багатьох українців це величезний шок побачити інше обличчя Словаччини, тобто широкі рівнини на півдні країни. Саме там, у низинах долин Дунаю та Вагу, а не у високих горах, б’є економічне серце країни. Тут також зосереджено словацьке сільське господарство, яке має найкращі умови для розвитку саме в родючих низинах, а не у високих горах. Таким чином, Словаччина має два абсолютно протилежних обличчя, які взаємопроникають і надають країні колориту. Це величні Карпати і величезна Панонська панва, тобто Паннонська низовина, доповнена Східнословацькою низовиною.

Паннонський басейн

Це одна з найбільших і найцікавіших європейських долин, тісно пов'язана з угорською державністю, але також і з прагненнями окремих націй стати незалежними від угорського панування. Це територія, що відділяє Альпи від Карпат на півночі та Динарських гір на Балканах. Головною віссю басейну є Дунай, а басейн — це його водозбірна площа в цілому. Тут є два великі соляні озера – Балатон в Угорщині і Незидерське озеро в Австрії.

Найважливішими притоками Дунаю, що протікають через Словаччину, є: Ваг (найбільша словацька річка, що повністю лежить на території Словаччини), Морава (утворює словацько-австрійський кордон) і Тиса.

Корисних копалин тут небагато, але найбільшим багатством є родючий ґрунт та ідеальні умови для сільського господарства. Ще недавно вважалося, що Паннонський басейн міг би прогодувати всю Європу. Зі словацького боку особливої уваги заслуговує Житній острів - найбільший річковий острів Європи. Він утворений руслом Дунаю, Малого Дунаю та нижньою частиною Ваги. Малий Дунай — рукав Дунаю, який відходить від основного русла в південно-східному передмісті Братислави і впадає у Ваг перед містом Комарно. Тут знаходиться найбільший в Європі природний резервуар підземних вод. За недавніми оцінками аналітиків, через зростання кліматичних змін і погіршення доступу до питної води в майбутньому Словаччина з її водними ресурсами стане ключовим гравцем на міжнародній арені, а водні ресурси Житнього острова матимуть більшу цінність, ніж нинішня нафта та родовища газу, які є вирішальними для важливості геополітичного положення Росії, Норвегії чи арабських держав. Однак дослідження останніх років показують, що ці оцінки були помилковими, оскільки Словаччина все таки сама має проблеми з дефіцитом питньої води.

Словацька низовина – це також місце з надзвичайно теплим кліматом – зовсім іншим, ніж в Україні чи Польщі. У самій Братиславі набагато тепліше, ніж у Львові чи Кракові, а південна низовина за температурою в цілому нагадує реалії, відомі з угорського озера Балатон або міста Егер. Недарма відпочинок біля води тут дуже популярний. Природних озер тут майже немає, але є штучні: затоки Дунаю між Братиславою і Габчиковом (з чистою і теплою водою - рекомендую) і численні кар'єри - наприклад, Золоті Пієски в Братиславі або ставки в Сенеці.

Завдяки теплому клімату на півдні створені чудові умови для виноградарства та виноробства, якими славиться Словаччина за кордоном. Найкращі виноградники розташовані на сонячних схилах на стику Паннонської рівнини та Карпатських пагорбів. Відомими виноробними містами є Нітра, Пезінок, Модра, Трнава, а також Братислава – виноградники на схилах Малих Карпат сягають самого центру, біля залізничного вокзалу.

Східнословацька низовина

Це друга за величиною низовина в Словаччині. Вона простягається в околицях Кошиць і Міхаловіць, доходить до кордону з Україною та Угорщиною. Вона має схожий характер з Паннонським басейном – тут також є родючі ґрунти, придатні для розвитку сільського господарства та виробництва, тут також переважає угорське населення. Краєвиди також характерні. Саме Карпатські гори, що вимальовуються вдалині, є невід’ємною частиною ландшафту великої рівнини. Подібна природа і ландшафти є і в сусідньому українському Закарпатті, яке має багато спільного зі східною Словаччиною. Цікаво, що тут існує транскордонний Токайський виноробний регіон, і знамените токайське вино виробляють по обидві сторони кордону. Це словацьке вино не є підробкою угорського — Словаччина також має права на бренд Токай.

Карпати

Проте Словаччина не була б собою без Карпат. Саме тут знаходиться найвищий гірський масив у Карпатах –  Високі Татри та найвища вершина Карпат – Ґерлах. Крім того, Словаччина – надзвичайно гірська країна. Гори і передгір'я складають три п'ятих території. У цьому плані Словаччина дуже схожа на Австрію та Швейцарію, тут подібні гірські краєвиди, лише не в Альпах, але у Карпатах. Водночас Словаччина – це повна протилежність Польщі, Німеччині чи Україні, де гори є важливим, але все ще лише доповненням до переважно рівнинного характеру країни.

Найвищим гірським хребтом є, звичайно, Татри. Про це все сказано і написано в інших книжках і статтях, тому обмежуся лише основними фактами. У Словаччині знаходиться аж три чверті території Татр, решта — у Польщі. Також у Словаччині є найвищі вершини як Високих Татр (Герлах, який також є найвищою вершиною Карпат), так і Західних Татр (Бистра). Третій, найменший хребет Татри, тобто Белянські Татри, також повністю знаходиться на території Словаччини.

В околицях Татр є кілька вражаючих гірських хребтів, які подібні до Татр за своїм високогірним характером і водночас перевершують їх у багатьох аспектах - наприклад, просторість території, дика природа, менша комерційність і водночас більший шанс зустріти т. зв «справжніх туристів». Це Низькі Татри, Хочанські гори, Бабина Гора та Мала і Велика Фатра. Високогірний характер, вершини, що перевищують 1500 метрів, перевищення понад 1000 метрів під час гірської мандрівки, атмосфера яку знаємо з Українських Карпат. Величезні луки, краєвид гір, що сягають до самого горизонту – і пов’язане з цим дивовижне відчуття свободи, відстороненості від проблем повсякденності. Ми не відчуємо цього в Татрах, які, хоч і значно вищі, але, на жаль, багатолюдні, комерціалізовані та цивілізовані. В інших горах Словаччини є те, чого не дають Татри.

Східні гірські масиви Словацьких Карпат не дарма вважаються одними з найдикіших гір Європи. У цьому плані вони можуть конкурувати з українськими та румунськими Карпатами, порівняно з ними польські Бещади є вершиною цивілізації. Їх називають Вовчими горами, вони є чарівним місцем. З рюкзаком і наметом варто їхати в район сіл Стакчін, Сніна і Убла. Якщо ви шукаєте символ «кінця світу», то це ті райони. З точки зору Братислави – інша галактика.

Малі Карпати – також захоплюючий край. Це довгий (100 км), але відносно низький гірський масив, що тягнеться від Нового Міста на Вазі до австрійського Гайнбурга недалеко від Братислави. Для рівнинних регіонів Південної Словаччини, включно з Братиславою, Малі Карпати не дають забути що Словаччина, однак, гірська країна. Водночас Малі Карпати важко віднести до типово гірських категорій. Це просто щось більше ніж пагорби, відомі, наприклад, із українського Поділля або зі Львова. Тутешні вершини, тобто Велика Гомола, Девінська Кобила, Гексенберг, Браунсберг, Кенігсварте, це щось неоднозначне – трохи більше ніж пагорби, трохи замало для справжніх гір. Проте – вони важливі, цікаві та надихаючі. Такий собі гірський клин, що глибоко врізається в низину Словаччини і навіть Австрії. Мало хто знає, але невеликі Гайнбурзькі гори на австрійському боці Дунаю – це також Карпати. З іншого боку, Гексенберг і замкова гора в Гайнбурзі - це одне з небагатьох місць в Карпатах, звідки за гарної погоди видно Альпи, і водночас одне з небагатьох місць у світі з за якими можна одночасно спостерігати дві столиці (Братиславу та Відень).

Словацькі регіони

Словаччина поділена на вісім самоврядних країв, які прямо еквівалентні українським областям, польським воєводствам, німецьким та австрійським федеральним землям. Детальніше про адміністративний поділ та адміністрацію ми поговоримо в окремому розділі. Адміністративний поділ Словаччини є штучним, ігнорує традиційі регіони та соціальні відносини між ними. Роками лунали пропозиції змінити цей адміністративний поділ, але навряд чи це станеться, оскільки немає згоди щодо того, як новий поділ мав би саме виглядати.

Незалежно від адміністративного поділу, Словаччина поділена на неофіційні, але загальновизнані традиційні етнографічні регіони. Незважаючи на це, існує також поділ на регіони туристичного потоку, і навіть на виноробні регіони.

Регіони Словаччини можна побачити на карті нижче. Нижче подаємо короткий опис деяких із них, особливо важливих у українсько-словацьких стосунках, а також найбільш цікавих.

Podunajsko

Podunajsko, або Дунайська область, Придунав'я вже була в основному описана в описі Паннонського басейну. Регіон починається в східному передмісті Братислави і закінчується там, де Дунай перестає бути прикордонною річкою і починає повністю протікати по території Угорщини.

Загор'я

Загор’я, тобто Zahorie, є одним із найцікавіших регіонів Словаччини в багатьох відношеннях. Трохи нагадує українське Закарпаття в тому сенсі, що також є невеликим регіоном розташованим по протилежному боці Карпат, ніж ціла решта країни. Воно розташоване за хребтом Малих Карпат, на їх західній стороні. Це дуже маленький регіон, ізольований горами від решти країни, з міцними зв’язками з сусідами. Загор'я межує з Австрією (через річку Морава) та Чехією, обидві з яких сильно вплинули на характер цього цікавого регіону. Можна сказати, що Загор’я більше нагадує сусідню чеську Моравію, ніж решту Словаччини, навіть сусідньої. Вплив Австрії, Богемії та Моравії також дуже відчувається в місцевому загорацькому діалекті, над яким жартують інші словаки. Загорацький діалект має багато запозичень з чеської та німецької мов, а також специфічний спів, що нагадує чеську вимову. У культурі Загораці часто фігурують у анекдотах.

Цікаво, що до складу Загор'я входять також кілька західних районів Братислави: в т.ч Девін, Загорська Бистриця, Девінська Нова Вес. Тим часом східні райони словацької столиці, такі як Вракуня, Подунайське Біскупіце, Яровце, Русовце та Чуново, мають зовсім інший характер і є частиною Дунайського регіону.

Загор'я - край не тільки культурно багатий, але й дуже мальовничий. У заповідній зоні річки Морава можна піти в похід (Малі Карпати), покататися на велосипеді, роликових ковзанах, поспостерігати за дикою природою. Регіон має міцні виноробні традиції. Ландшафти тут схожі на ті, що відомі в Моравії - пагорби, виноградники та мальовничі села та міста, з ідилічним спокійним кліматом. Найважливішими містами є Малацьки та Скалиця - невеликі районні містечка.

Dolné Považie, Stredné Považie, Horné Považie

Регіон Вагу (Považie) поділяються на три окремі регіони зі своєю специфікою. Нижнє Поважє є частиною Паннонського басейну, населеного значною мірою угорською меншиною, і включає родючі рівнини. Найважливіші міста - Трвана і Галанта. Центральне Поважє — регіон, центром якого є Тренчин, а також Нове Місто над Вагом. З іншого боку, «столицею» Верхнього Поважжя є Жиліна, тут також є Поважська Бистриця.

Нижня Нітра

Нітра – одне з восьми обласних центрів, до речі дуже цікаве і варте відвідування. Незважаючи на це, Нітра також дала назву двом регіонам Словаччини: Верхній і Нижній Нітрі.

Нижня Нітра розташована в Паннонській западині, включає родючі, рівнинні території і подекуди лише гірські райони. Це регіон, населений переважно угорською меншиною. Найбільші міста: Нітра, Тополчани (з відомою пивоварнею Topvar), Нові Замки та Злате Моравце.

Верхня Нітра

Horná Nitra – регіон, який не має нічого спільного з містом Нітра. Він охоплює вугільний басейн країни, це словацький еквівалент Донбасу та Сілезії – тут є буровугільні шахти, які борються з багатьма проблемами і зараз перебувають на стадії реструктуризації, точніше кажучи — ліквідації. Органи місцевого самоврядування є ідеальним партнером для налагодження співпраці для шахтарських міст і гмін. Це можливість обмінятися досвідом та коштами європейських програм реструктуризації гірничодобувної та постіндустріальної зон.

Найважливішими містами Верхньої Нітри є Прєвідза та Партизанске. Назва Партизанське відноситься до партизанських дій Другої світової війни, Словацького національного повстання. У Центральній Словаччині партизансько-повстанська діяльність була особливо інтенсивною.

Верхня Нітра — це зовсім інше обличчя Словаччини, ніж ті, з якими нам ця країна асоціюється. Відрізняється не лише від гірських регіонів навколо Татр, а й від Братислави чи Кошиць.

Кисуце

Кисуце (Kysuce) — регіон, розташований на північному заході Словаччини, що межує з Польщею (Сілезьке воєводство) та Чехією. За рельєфом, ландшафтом, культурою та архітектурою він дуже схожий на польські Живецький та Підбескидський регіони. Незважаючи на приналежність до тієї ж області (Жилінського краю), Кисуце практично в усіх відношеннях кардинально відрізняються від сусідньої Орави та Ліптова. Роками це показувала вся можлива статистика та результати виборів чи соціологічних досліджень. Кисуце також відрізняються від Орави та Ліптова тим, що це один із небагатьох словацьких регіонів із розкиданою сільською забудовою, як і в Малопольщі. Села тут складаються з багатьох хуторів, а також окремих будинків, розташованих «посеред нічого» десь на схилі гори – зовсім як у польських Бескидах. Тим часом в Ораві, Ліптові, Спіші та більшості регіонів Словаччини є щільна забудова. Кисуце також є одним із небагатьох словацьких регіонів, які взимку майже задихаються від смогу. Подібні, хоча й у меншому масштабі, проблеми виникають в Ораві, але вже, наприклад, регіон Братислави чи Попрада та Високі Татри характеризуються відносно чистим повітрям, якому може позаздрити сусідня Польща.

Назва регіону походить від річки Кисуца. Річка протікає через два найважливіші міста Кисуць: Чадца і Кисуцке Нове Место і впадає у Ваг біля Жиліни. Перевагою Кисуць є зручне розташування на транс’європейських транспортних коридорах, що з’єднують Жиліну з Остравою, Прагою та Катовіцями. У ширшому контексті це транспортні коридори, що з’єднують, серед іншого Балтійські порти з Адріатикою, Румунію та Україну з Прагою та Німеччиною і т. д. Тут пролягає головна залізнична лінія Жиліна - Кисуцке Нове Место - Чадца - чеський Тешин - Острава - Прага і далі до Німеччини. Залізничне сполучення дуже хороше і часте, ціни на квитки до Чехії практично такі ж, як і на внутрішніх маршрутах, потяги ходять зі швидкістю 120-160 км/год. Також будується автомагістраль, що сполучає Жиліну з Чехією та Польщею.

Тим не менш, Кисуце традиційно є одним із найбідніших регіонів Словаччини. Складний, гористий рельєф є чинником, що обмежує розвиток. У Бескидах є хороші умови для розвитку туризму, але гори тут нижчі і тому менш привабливі, ніж Татри, Хочанські гори чи Фатра. У 18 столітті пануюча тут бідність змусила багатьох жителів шукати нові способи заробітку. Так розвивалося drotárstvo, тобто плетіння з дроту, типова професія для словаків того часу. Ремеслярі займалися зміцненням глиняних виробів оболонками з дроту і їхня професія була типово бродячою. Вони їздили від села до села, а також у віддалені регіони Австро-Угорщини, включаючи Чехію, де зустріли людей, які розмовляли напрочуд схожими мовами. Дротари відігравали важливу роль у культурі, вони були своєрідними кур’єрами, які доносили новини з інших регіонів Словаччини та Чехії у віддалені села по всій країні, тим самим сприяючи встановленню чесько-словацьких контактів. Вони також були одними з піонерів словацької еміграції до США, яка мала подібний характер до подальшої еміграції польських горян.

Іншим способом подолати бідність Кисуцях було поїхати працювати на сусідні шахти та промислові підприємства в регіоні чеських міст Острава, Карвіна, Богумін або Тшинець у Чеській Сілезії. Це явище поширене й донині, меншою мірою воно стосується й сусідньої Орави.

Перевагою Кисуць є їх близькість до Жиліни, четвертого за величиною міста Словаччини, яке пропонує досить хороші можливості роботи (в тому числі на сучасному автозаводі KIA). Мешканці Кисуць частіше ніж мешканці інших регіонів щодня їздять на роботу у велике місто, долаючи при цьому багато кілометрів.

Кисуце також є центром різноманітних видів діяльності у сфері віртуального створення в Словаччині підприємницької діяльності для іноземців. Зокрема, таким посередництвом відоме місто Чадца, де зареєстровано багато компаній, заснованих польськими підприємцями за принципом віртуальної адреси. Свого часу поляки масово реєстрували тут свої невелики фірми, оскільки тут були нижчі податки та простіша бухгальтерія. Тепер подібні послуги можна пропонувати українцям.

Орава

Орава є одним з найцікавіших і характерних регіонів Словаччини. Це єдиний регіон, може разом із Кисуцями, який можна назвати «північною Словаччиною». Дійсно, Верхня Орава є найпівнічнішою частиною країни. Тут знаходиться найпівнічніша точка Словаччини - це Бескидок в районі Бабиної гори.

Орава є одним з найцікавіших регіонів з точки зору туризму, не тільки гірського. Тут знаходяться найцікавіші частини Західних Татрів - Рогацький хребет, Особита, Сивий верх, Рогацька долина, Оравіце. Тут є чарівні Хочанські гори та Мала Фатра, словацька частина Бабиної гори, а все це доповнюється меншими гірськими хребтами: Оравськими Бескидами та Скорушинським верхом. Пам’ятками Орави є Оравські замки, музей під відкритим небом у Зубереці, Брестовська печера в Західних Татрах і Оравська лісова залізниця. Існують чудові умови для велосипедного, лижного (включаючи бігові лижі) і роликового туризму - транскордонний маршрут Новий Тарг - Трстена, маршрути в Оравіцях, маршрути в Рогацькій долині. Терми в Оравіцях надзвичайно популярні серед поляків. Моряки, любителі віндсерфінгу чи просто любителі відпочинку біля води неодмінно оцінять величезне Оравське озеро, повне невикористаних можливостей у сфері транскордонного співробітництва. На річці Орава організовуються сплави, подібні до тих, що відомі в на польсько-словацькій річці Дунаєць. Досить приємним місцем для подорожі є також історичний центр Дольного (Нижнього) Кубіна, деякі села та Францішкова Гута.

Орава є слабо індустріалізованим регіоном, який живе в основному за рахунок сільського господарства, лісівництва та туризму. Багато людей їздять на роботу в інші місця, а також за кордон – на промислові підприємства в районі чеської Острави, а віднедавна також у Польщу. З кожним роком все більше оравців починають працювати чи навчатися в Кракові, користуються аеропортом Краків-Баліце, приїжджають до Кракова на екскурсії, покупки, в театр. Перешкодою для розвитку цих контактів є відсутність прямого автобусного сполучення між Трстеною та Краковом. Це найважливіший виклик для малопольсько-словацької співпраці, будемо сподіватися, що він буде реалізований позитивно.

Словацька Орава поділяється на три менші субрегіони: Дольна Орава (зі «столицею» в Дольному Кубіні), Верхня Орава (Твардошин) і Біла Орава (Наместово). Найбільшим містом Орави і його природною «столицею» є Дольний Кубін (Нижній Кубін).

Орава – це регіон з дуже сильним почуттям окремості та сильною прив’язаністю до місцевих гірських, католицьких традицій. Вони схожі на традиції польських горян (як Орави, так і Підгаля), але немає поганих якостей, які іноді приписують польським верховинцям з Закопаного, таких як заздрість, лютість, жадібність, всесильна комерційність.

Це тому, що оравці – люди, які дуже реально і конкретно відносяться до життя та його викликів. Тут дуже сильні консервативні погляди, люди сильно віруючі, але це однозначно позитивна, а не лицемірна форма католицизму і прихильності до традицій. Тут немає такого подвійного обличчя, типу - в неділю в церкву на виставу, а потім побив дружину, як це буває в горах з польського боку кордону. З цього приводу часто спадає на думку порівняння, що Орава – це щось на кшталт «словацької Баварії». Оравчани люблять розважатися та випивати, але, на відміну від мешканців багатьох інших гірських регіонів, вони знають межі, тут немає такої проблеми пияцтва чи соціальних патологій, як у багатьох периферійних гірських селах на сході та в центрі Словаччини. Тут люди більш тверезо ставляться до реальності: розраховують на власні сили, не скаржаться, що важко і сімейне село не дає перспектив, а просто йдуть на роботу і добиваються успіху тяжкою працею. Тож, здавалося б, не дуже привабливі та вимерлі села, такі як Суха Гора чи Гладівка, насправді живуть набагато краще, ніж це виглядає з вікон автомобіля. Подібні села в інших частинах Словаччини були б повні безробітних, які тусуються з пивом перед магазином, а на Ораві все інакше - люди беруться за роботу, всі якось ладнають свої справи, якщо немає роботи на місці, вони йдуть за нею до Братислави, Острави, Австрії чи Польщі, деякі засновують невеликі підприємства (магазин, пансіонат, паб). Знову ж таки, при здійсненні такої діяльності превалює підхід до вимірювання сил і намірів. У Закопаному, Косьцеліську та Буковині в цьому плані більше фантазії, підприємці охочіше ризикують і беруть кредити. На Ораві домінуючий підхід: маю те, що маю, більше консерватизму, обережності.

Орава також може пишатися своїми представниками місцевої влади – сільськими головами та мерами. Дивно, що периферійні села з кількома сотнями чи 1200 мешканців у багатьох випадках мають старосту (сільського голову), який є людиною з докторським ступенем, знає закон, досконало знає іноземні мови, а водночас це нормальна людина, яка подобається спільноті і причетна до звичайних людських справ. Оравські сільські голови та мери однаково добре й природно почуваються як у краківському театрі, на зустрічі з політичною елітою Братислави, на засіданні експертної групи, присвяченій складним темам, так і за кермом трактора чи на сільській вечірці, де вони просто тусуються як звичайні люди з сусідства.

Оравські місцеві урядовці, чиновники та місцеві громади є дуже хорошим партнером для потенційної співпраці з українськими органами місцевого самоврядування. У цьому плані ця співпраця може бути набагато краща, ніж у багатьох інших словацьких регіонах. Партнери з Орави конкретні, чесні та словесні. Часто буває, що вони не можуть багато обіцяти – але якщо ми про щось домовимось на зустрічі, вони це зроблять. Це важливо, тому що наприклад бідою польсько-словацької співпраці є багато гарних слів і конкретних домовленостей під час зустрічі чи навчального візиту, а потім невиконання взятих зобов’язань. Тут зазвичай інакше, а співпрацю з Оравськими селами та містами рекомендую всім органам українського місцевого самоврядування.

Турець (Turiec)

Головним містом регіону Турeць є Мартін, який мало не став столицею Словаччини замість Братислави. Сусіднє місто Врутки з важливою залізничною станцією на головній залізниці Братислава-Кошице і воно майже «приклеєно» до Мартіна. Ще одне важливе місто - Турчянське Тепліце.

Після 1989 року регіон зазнав значних соціально-економічних проблем, здебільшого пов’язаних із переведенням словацької промисловості з військової діяльності на цивільну та занепадом економічних зв’язків з Радянським Союзом. Однак зараз це один із найбільш економічно розвинених регіонів Словаччини, багато в чому завдяки іноземним інвестиціям і сучасним заводам. Регіон має зручне розташування - на магістральній залізничній лінії, з виходом на автобан Братислава - Кошице, з величезною долиною, в якій можна легко розвивати сучасну промисловість і логістику, і в той же час серед високих і привабливих гір (наприклад, Мала і Велика Фатра). Звідси недалеко до Жиліни, але також година їзди до Попраду та Татр. Розташування Мартина, Врутків та околиць можна порівняти з розташуванням Варшави, від якої скрізь відносно близько. З нашої столиці до Мазур, узбережжя, до Кракова можна дістатися за кілька годин, трохи довше, але до Татр дістатися не надто трагічно. Так само і у жителів Турця. Татри та інші високі гори поруч - рукою подати. Жиліна - так само можна щодня їздити на роботу чи навчання. Братислава, Кошице, Відень, Краків, чеська Острава? Можливо, не дуже близько, але це не якась жахливо далека подорож.

В регіоні є чудові умови для розвитку гірського та гірськолижного туризму. Це Мала і Велика Фатра, цікаві долини, численні гірськолижні траси. Водночас це гарне місце для іноземних інвестицій і добрий економічний партнер для українського бізнесу.

Ліптов — Liptov

Це регіон, який лежить точно по інший бік Татр, дивлячись на них із Закопаного і Кракова у Польщі. Якщо дивитися на Татри з Закопаного, то ліворуч – Спіш, праворуч – Орава, а саме «за Татрами» лежить Ліптов. Цей регіон - це не тільки долина, а й гори. Коли ми вирішуємо спуститися з Каспрового верху надзвичайно мальовничою стежкою на словацький бік, уже ступаючи за словацький кордон, ми вже в Ліптові. Дуже довга і мальовнича Ліптовська тиха долина підходить до вершини Каспровий. Ліптов також тісно пов'язаний з польською культурою, зокрема з творчістю молодопольських поетів. Яскравим прикладом є поема Яна Каспровича «Кущ дикої троянди в темній Смречині», в якій описується природа Татрів. Цікаво - природа словацьких Татрів, їх ліптовський фрагмент.

Ліптовська частина Татрів є однією з найдикіших, найменш відвідуваних, мало доступних громадським транспортом. Якщо вийти або сісти на канатній дорозі на Каспровий і спуститися на бік Ліптова, то після села Подбаньське повернутися звідти вже немає можливості – автобус не ходить або їздить дуже рідко. Інші села Ліптова, де починаються туристичні стежки в Татрах, так само відчужені: Прібіліна, Яловець, Жяр. Важко повірити, що це міста в Татрах, які нам асоціюються з економічно розвинутими, відомими на всю Європу туристичними курортами у Високих Татрах, такими як Старий Смоковець або Татранська Ломниця. Багато в чому це пов'язано з низькою густотою маршрутів у Ліптовських Татрах, можливості для подорожей тут дуже обмежені, проте, здається, ніби світ забув про цю частину Татрів. Ця частина Татрів найменш відома серед словаків та поляків, водночас, українцям може нагадувати рідні українські Карпати — особлико область Говерли.

З іншого боку, Ліптов набагато більше звернений до сусіднього гірського масиву, Низьких Татр. Найбільшим туристичним центром є Демянівська Долина з курортом Ясна, горою Хопок і місцевими печерами. Вони, подібно як Високі Татри, відомі на всю Європу. На жаль, з розвитком туризму на цих територіях пов'язано багато суперечок. Це і масова вирубка гірських лісів, і бетонування цінних природних областей на заповідних територіях. Ліптов охоплює територію двох районів (окресів) Жилінського краю: Ліптовський Мікулаш і Ружомберок, а також західні частини Попрадського окресу Пряшівського краю (серед іншого, Подбанське). На південь від Ліптова знаходиться регіон Горегроні. Найбільшими містами регіону є Ліптовський Мікулаш (31 тис. мешканців) і Ружомберок (подібно). Цікаво, що до складу Ліптова також входить невелика частина міста Високі Татри. Мова йде про невелике поселення Подбанське в гирлі Ліптовської Тихої Долини, далеко від решти міста. Ліптов – це величезна долина, обмежена з трьох боків високими гірськими ланцюгами: Західними Татрами, горами Хоч і Низькими Татрами. Складається з двох субрегіонів. Верхній Ліптов здебільшого збігається з окресом (районом) Ліптовський Мікулаш і частинами Пряшівського краю, а Нижній Ліптов з районом Ружомберок. Особливістю, яка відрізняє Ліптов від сусіднього Спіша, є інший річковий басейн і водозбірна площа. Ліптов лежить у басейні річки Ваг та Чорного моря, в який Ваг впадає через Дунай. Спіш, з іншого боку, в основному є водозбірним басейном Балтійського моря та зокрема належить до басейну річки Попрад, яка тече через Дунаєць у Віслу і біля Гданська впадає у Балтику.

Ліптов, як і Турець, має зручне розташування на головній автотрасі та залізниці країни. Однак іноземні інвестори менш охоче інвестують тут у нові заводи. У регіоні дуже хороші умови для розвитку туризму. Крім гір, міст і печер, варто звернути увагу на аквапарки Ліптова і мальовниче штучне озеро — Ліптовська Мара.

Спіш — Spiš

Один з найцікавіших і найвідоміших регіонів Словаччини, розташований біля підніжжя Високих і Белянських Татрів. Найбільше місто в Спіші — Попрал (Poprad), через яке тече однойменна річка Попрад, притока Дунайця а через нього — Вісли. Спіш є дуже привабливим для туристів не лише через близькість високих гір, але й вражаючими середньовічними містами та замками. Регіон надзвичайно мальовничий і завдяки урбаністичному порядку – жодної хаотичної забудови, жодної погано розміщеної реклами. Тут можна відчути себе як в альпійських краях - в Тиролі, Баварії чи Швейцарії. Багато місць і містечок такі ж гарні, як і в Альпах, особливо татранський курорт Старий Смоковець чи Татранська Ломніца, або велосипедний і ролерний маршрут Спіська Бела – Татранська Котлина. Що стосується якості інфраструктури для велосипедів і роликів, органи місцевого самоврядування сусідньої Польщі могли б багато чому навчитися у місцевих міст.

Спіш протягом століть був багатонаціональним регіоном. Протягом кількох століть тут існували польські анклави завдяки так званій Спішській заставі, про яку ми пишемо в розділі історії. До 1945 року тут проживала велика німецька меншина – карпатські німці, вигнані після Другої світової війни. Найвідомішим сучасним представником Карпатської Німеччини є колишній президент Словаччини Рудольф Шустер (1999-2004). Спіш є дуже різноманітним регіоном з точки зору рівня економіки та перспектив доходу його мешканців. Тут ми можемо знайти приклади дуже заможних невеликих і середніх міст (Місто Високі Татри, Попрад, Кежмарок), хоча не бракує тут також досить бідних і периферійних міст і сіл, незважаючи на їх гарне розташування та потенційно чудові умови для розвитку туризму (наприклад, Татранська Яворіна, Лендак, Остурня, Ракуси). Сучасні невеликі промислові підприємства є в районі Попраду, Кежмарка, Спішської Білої, Світу та Спішської Нової Всі. Ця територія є досить привабливою для іноземних інвесторів через доступ до доброї інфраструктури та присутність освічених жителів. Попрад і Кежмарок – привабливі місця для життя, куди люди охоче повертаються після навчання в Братиславі, Кошицях чи за кордоном. Сюди переїжджає багато фрілансерів, які працюють віддалено і хочуть жити біля Татрів. На іншому полюсі є не такі вже й далекі села, які мають величезний потенціал бути процвітаючим завдяки розвитку туризму та прикордонній співпраці з Польщею, але не використовують цей потенціал. Татранська Яворина біля польського кордону є одним із найважливіших прикладів втрачених можливостей.

Спіш, так як і сусідній Ліптов, є також добрим рішенням для українців, які вимушені виїхати з України у якості біженців або економічних емігрантів. Це добре і приємне місце для життя, тут спокійно, можна набрати сил після воєнної травми. Водночас є перспективи праці та особистого розвитку, чого не можна сказати про всі регіони Словаччини та Польщі. Звідси й відносно недалеко до України, тож у разі потреби можна більш-менш зручно добратися до Ужгороду (і далі), який розташований усього 200 км від Попраду.

Частиною Спіша є також Замагур'я (Zamagurie), розташоване на півночі, яке часто виділяють в окремий регіон. Він розташований на кордоні з Польщею, поміж горами Татри та П'єніни. Назва походить від того факту, що регіон розташований за (на північ) від Спішської Магури - невеликого гірського масиву. Центром Замагурії є прикордонна Спішська Стара Вес. Найцікавішим селом є Червоний Монастир (Červený Kláštor), пам'яткою якого, окрім середньовічного монастиря, де жив летючий монах Кипріан, є також пішохідний міст через річку Дунаєць та краєвид на вершину Три Корони в П'єнинських горах. Červený Kláštor і сусіднє Sromowce Niżne de facto утворюють одне спільне транскордонне село і є гарним прикладом євроінтеграції. Цікаво, що на багатьох офіційних промо-матеріалах Словаччини та Пряшівщини зображено краєвид від Червоного монастиря на польську гору Три корони. Незважаючи на те, що ця вершина знаходиться в сусідній Польщі, її зазвичай сприймають як елемент спільної спадщини, для словаків вона «своя» — у позитивному сенсі, без ревізіоністських відтінків. Замагур'я (особливо села Остурня, Велка Франкова, Єзерсько), а також села Яворіна, Подспади та Ждяр вирізняються з решти Спіша своєю сильною етнічною та культурною ідентичністю. Тут живуть горяни (ґоралі), які розмовляють верховинським діалектом, дуже схожим на той, що на польському боці кордону. Це причина багатьох помилок – багато поляків на основі поверхневого контакту з прикордонними високогірними селами формують думку, що вся Словаччина розмовляє так само, як Яворина, тож навіщо вчити словацьку мову, якщо вона нібито така схожа. Замагур’я навіть не для Словаччини, а й для словацького Спіша, такий самий виняток із правил і екзотика.

Північна частина Спіша, а зокрема згадана Замагур'я — це також найзахідніший регіон Словаччини, у якому живуть русини. Тоді як у сусідньому Закарпатті та Галичини русини впродовж ХІХ та ХХ століття змінилися в українців, у східній Словаччині цей процес зміни національної ідентичності пробігав інакше, повільніше. Тільки частина словацьких русинів почала вважатись українцями, інші залишились при русинській національній ідентичності. На відміну від сусідньої Польщі, тут не було акції “Вісла”, тож русини могли надалі жити у своїх селах та містечках, зберігаючи свою греко-католицьку віру, звичаї, мову та традиції. Звісно, їх ситуація погіршується в тому сенсі, що це — найбідніші та найменш урбанізовані регіони Словаччини, тож тут тяжко говорити про якийсь розвиток і перспективи, а відтак молоді люди радше виїжджають за кращим майбутнім у Братиславу або Кошице. Русинські традиції до сих пір збереглися у місцевих назвах у словацьких та польських Татрах, навіть якщо самих русинів уже в Татрах майже немає. Прикладом є Русинова поляна у польських Татрах, недалеко словацького кордону.

Шаріш — Šariš

Регіон Шаріш лежить на схід від Спіша та на захід від Земпліна, на кордоні з Польщею. Найбільше місто- це Пряшів, столиця Пряшівського краю, одного з 8 областей, на які адміністраційно ділиться Словаччина. Це також столиця історичої Пряшівщини, яку українці часом вважають частиною своїх етнічних земель і де живе досить велика українська національна меншина (ще довоєнна — корінні мешканці цих земель, а не мігранти). Інші міста: Бардейов (занесений до списку ЮНЕСКО), Сабінов, Свиднік і Плавеч. Багатьом іноземцям назва регіону знайома завдяки популярному пиву Šariš. Пивоварня Šariš — найбільша пивоварня в Словаччині, розташована у Великому Шаріші поблизу міста Пряшів. Найважливіші бренди пива — Šariš і Smädný mnich (спраглий монах). Шаріш є дуже мальовничим і привабливим туристичним регіоном, і в той же час він є одним з найбідніших і найбільш ізольованих. Те саме можна сказати і про сусідній Земплін.

Земплін — Zemplin

Це крайній східний регіон Словаччини. Він простягається від Бещадських гір на польському кордоні до великої рівнини на кордоні з Угорщиною та Україною. Якщо про Бещади поляки часто думають як про «кінець світу» (наприклад, вислів «а чому б не кинути все і не поїхати в Бещади»), то Земплін «навіть більше» в цій категорії. Навіть сусіднє Кошице здаються містом з іншого, багатшого світу. Розташована на протилежному полюсі Братислава — це наче Київ з точки зору Ужгорода. Більше того, навіть український Ужгород, який знаходиться поруч, пропонує більше можливостей для кар’єри, професійного розвитку та заробітку, ніж словацький Земплін (звісно, може не у часи війни). Поїздка з Ужгорода до Словаччини – це єдиний приклад, коли з українського боку є «цивілізація» і відносне благополуччя, а з боку ЄС – так собі. Це, звичайно, змінюється, коли ми потрапляємо в Кошице, яке є досить заможним містом. Також порівнюючи українські села зі словацькими, ситуація у словацьких однозначно краща. Але сам Ужгород – доглянутий, відносно багатий і розвинений європейський міський центр, такий як Ольштин чи Білосток. Словацькі міста на українському кордоні, на жаль, здебільшого є «образом нещастя та відчаю», як можна прочитати у чудовій книзі Андрея Бана «Слон на Земпліні» (також доступна в польському перекладі).

Люди тут чудові, краєвиди — дуже гарні, але перспективи ще менші, ніж у Закарпатті. Звісно, якщо тікаєте від війни і опинилися тут, вам не вибирати, кожне безпечне місце краще, ніж район військових дій. Однак якщо маєте можливість, радше не залишайтесь тут на постійне перебування, але їдьте далі на захід Словаччини — у район Попраду, Ліптова, Жиліни, Тренчина, Нітри, Трнави чи у столичну Братиславу.

Земплін розташований у Пряшівському та Кошицькому краях. У північній частині він охоплює фрагмент найдикіших гір Європи, які в цій категорії можуть конкурувати з Українськими Карпатами. Ідеальне місце, щоб мандрувати з рюкзаком і наметом і спостерігати за зірками біля вогнища. У центральній частині визначною пам'яткою є водосховище Земплінська Ширава. Найважливіші міста: Медзілаборце, Гуменне, Сніна, Стропков, Вранов-над-Топлою, Міхаловце. На думку багатьох експертів і колишніх політиків (зокрема Мікулаша Дзуринди), єдиний шанс Земпліна вийти з перманентної економічної та соціальної депресії – це тісніша транскордонна співпраця з Польщею, Угорщиною та Україною. Наразі ця співпраця є дуже слабкою, незважаючи на багато цінних транскордонних ініціатив, таких як святкове залізничне сполучення Лупкув – Медзілаборце.

Міста: два справді вражаючих мегаполіси і довго-довго нічого

У Словаччині фактично є лише два міста зі столичним характером (щось як Київ і Львів), розташовані на протилежних кінцях країни: Братислава на заході (офіційно 438 000, насправді набагато більше, майже стільки ж, скільки Львів) і Кошице на сході (офіційно 239 000 мешканців). Завдяки своїм розмірам, історії, економічному та соціальному потенціалу Кошице є сильним регіональним центром, виступаючи своєрідною «другою столицею», становлячи важливий орієнтир для всієї Східної Словаччини та сусіднього Закарпаття. На початок важлива увага мовного характеру: Кошице — це назва в множині, українською можна її перекласти як Кошиці (ці Кошиці). Тому неправильно говорити, як це робить багато українців, “їду до Кошице”, “живу у Кошице”, “робота у Кошице”. Це така ж сама помилка, як “живу у Львів”, “їду до Львів”, “праця у Львів”. Так само, як говоримо: “живу у Львові”, “їду до Львова”, “праця у Львові”, так маємо говорити: “живу в Кошицях”, “їду до Кошиць”, “праця і навчання в Кошицях” - словацька і українська мови в цьому питанні дуже подібні.

Саме на осі Братислава-Кошице побудований «транспортний кістяк» країни, який складається з головної (ще надалі модернізованої) залізничної магістралі та ще недобудованої автостради. Наступні за величиною міста, які є столицями самоврядний країв (еквівалент українських областей), відіграють незрівнянно меншу роль і борються з проблемою відтоку освічених кадрів і випускників до Братислави, Кошиць та за кордон. Серед цих міст є Пряшів (88 000), Жиліна (81 000), Банська Бистриця (78 000), Нітра (77 000), Трнава (65 000) і Тренчин (55 000). Список десяти найбільших міст також замикають два досить великі міста розташовані в північній, гірській частині Словаччини, які не є столицею країв: Мартін (54 тис., Жилинський край) і Попрад (51 тис., Пряшівський край).

Однією з суттєвих перешкод для співпраці між українськими та словацькими органами місцевого самоврядування є асиметрія розміру та значення міст подібного формального рангу. Ця ж сама проблема виступає також між Польщею та Словаччиою. Польща та Україна, звичайно, набагато більші ніж Словаччина і тому полякам та українцям важко сприймати Словаччину та словаків як рівноцінного партнера (цієї проблеми не мають лише закарпатці, для яких словацькі міста та регіони — адекватні, а співпраця має історичне підґрунття).

Звичайно, саме тут зосереджено політичне, ділове та медійне життя країни, але я б спокусився сказати, що братиславоцентризм Словаччини набагато сильніший за варшавоцентризм Польщі. Специфікою Братислави, і це в світовому масштабі, є її прикордонне розташування. Словаччина - єдина столиця в світі, яка межує одночасно з двома державами (Австрією та Угорщиною). Спробуйте собі уявити Україну, яка би мала Київ у місці Ужгорода — це було б щонайменше дивним, але і цікавим, а саме такою є Словаччина. Перш за все Братислава межує з Австрією, держкордон розташований усього 4 км від історичного центра та братиславського замку. Лише 80 км або година їзди потягом чи автобусом відділяє Братиславу від Відня. Кордон з Угорщиною менш помітний, Братислава межує з цією країною на далекій периферії на південному сході міста. Прикордонні райони Яровце та Русовце розташовані не лише на «гіршому» боці Дунаю, а й далеко-далеко на схід від тих, що межують з Австрією. Яровце та Русовце виглядають як окремі симпатичні містечка, а не як невід’ємна частина словацької столиці – тим не менш, адміністративно вони є її частиною та природно співпрацюють із сусідньою Угорщиною. Угорське село Райка, що розташоване зовсім поруч, роками заселяється словаками, які таким специфічним чином переселяються «за місто» і навіть не потребують знання угорської мови для нормального функціонування.

Набагато унікальнішим є перебіг австрійського кордону. Австрія знаходиться всього в 2,5 км по прямій лінії, або 4 км по дорозі від замкової гори, де, крім Братиславського Граду, знаходиться словацький парламент. Це більш-менш так, ніби в Ужгороді знаходилася Верховна Рада та Президент України. Що, зрештою, у кучмівсько-януковичовському минулому не було б таким поганим рішенням, сприяло б прозахідній орієнтації України. Ще одна особливість – близькість Відня – до столиці Австрії всього 80 кілометрів звідси, стільки ж, скільки від Кракова до Катовіць і менше ніж з Києва до Чернігова. Практично кожну годину між двома столицями курсує прикордонний потяг і автобус, дорога займає менше години, деякі люди користуються цим шляхом щодня на роботу чи в університет — живуть в одній країні, навчаються або працюють у іншій. Це ще один аргумент для того, щоб саме Словаччину обрати як місце еміграції або біженства, оскільки у випадку Братислави та її околиці воно дає додаткові перспективи.

Транскордонна інтеграція також відбувається між Братиславою та австрійськими селами та містами, розташованими в межах кількох чи десяти кілометрів від неї: Кіттзее, Берг, Вольфсталь, Гайнбург на Дунаї, Бад-Дойч-Альтенбург, Мархег. Село Kittsee розташоване за півгодини ходьби від останньої зупинки братиславського громадського транспорту в кінці великого житлового району Петржалка, жителі Братислави люблять ходити туди пішки або їздити за покупками на велосипеді. З іншого боку, мальовниче розташоване містечко Гайнбург з’єднане з Братиславою лінією громадського транспорту Братислави, дорога автобусом від Братиславського Граду займає лише 20 хвилин, тобто менше, ніж на метро з кінця Києва на Хрещатик. Там і в сусідніх австрійських селах багато словаків побудували будинки, з'явилися змішані шлюби, корінні австрійці віддають дітей на уроки словацької мови. Шенген на практиці, можемо тільки сподіватись, що колись так само буде між Ужгородом та сусідніми словацькими селами.

До найважливіших словацьких міст-супутників Братислави належать Модра, Пезінок, Ступава, Шаморін і Галанта, деякі з яких уже розташовані в сусідньому Трнавському краї. Цікавим прикладом є Трнава – цікаве історичне крайське місто (обласний центр), що досить динамічно розвивається, перевагою якого є м. ін. близькість до Братислави. Дорога потягом із Трнави до столиці займає лише півгодини, тому не дивно, що багато жителів Трнави щодня їздять до Братислави на роботу, школу чи університет. Зручно, оскільки рівнинний рельєф місцевості дає можливість дістатися до інших великих міст, таких як Нітра чи П'єштяни, за годину їзди громадським транспортом. Братислава та околиці мають досить ефективну систему інтегрованого транспорту, включаючи проїзний місячний квиток на поїзди, автобуси, тролейбуси та трамваї. Регіони, розташовані ближче до польського та українського кордону, значно відстають у цьому відношенні, хоча зараз у Жилінському, Пряшівському та Кошицькому регіонах також ведеться робота над створенням ефективної інтегрованої системи громадського транспорту, включаючи транскордонне сполучення з Польщею та значною мірою за моделлю рішень з Братиславського краю. Це може бути також цікавий досвід для України, яка після війни буде потребувати реформи і модернізацію, а у питанні громадського транспорту повинна брати приклад зі Словаччини і Чехії де він чудово працює, а не з Польщі яка свій регіональний транспорт розкрала та знищила.

Кошице — Пряшів (Košice – Prešov)

Дуже цікава ситуація є на сході Словаччини, де неподалік одне від одного розташовані два крайські (обласні) міста: Кошице та Пряшів. Щось схоже на Торунь і Бидгощ у Польщі або на Миколаїв і Херсон в Україні. Вони з’єднані між собою автострадою та залізницею, переїзд між цими містами автобусом або поїздом займає 30-50 хвилин, і є можливість значно скоротити цей час. Щоденні поїздки мешканців Пряшова на роботу чи в університет до Кошиць – не рідкість, і хоча про створення спільного мегаполісу Кошице-Пряшів все ще говорять у перспективі, обидва міста мають багато спільного. Перш за все, в культурному контексті. Кошице пишаються своїм мультикультурним минулим, угорськими та німецькими традиціями, місто відкрите, космополітичне, незважаючи на відносно невеликі розміри, воно вирує життям європейської мегаполісу.

З іншого боку, Пряшів є більш консервативним, зосередженим на собі та околицях, і тому менш відкритим для широкого транскордонного співробітництва, ніж Кошице. Крім того, Пряшів не сприймається жителями Пряшівського краю як природний центр регіону. Слід зазначити, що кордони самоврядних країн були визначені штучно через поточну політичну ситуацію, і це особливо видно в поділі Східної Словаччини на два окремі краї. У західній частині Пряшівського краю, в районі Високих Татрів і Спіша, природним регіональним центром є Попрад, який не набагато менший за Пряшів, але набагато динамічніший, він фунціонує як «ворота у Татри» для всіх словаків і місце для розміщення капіталу. Навіть залізничне сполучення Попраду з Кошицями, звідки час від часу відправляються комфортабельні швидкі потяги, набагато краще, ніж із Пряшовом, який розташований дещо периферійно. Так само до Кошиць, а не у Пряшів, тяжіють крайні східні повіти Пряшівського краю. Воно й зрозуміло: якщо хтось хоче «вирватися» зі словацького села під Татрами чи розташованого десь біля кордону з Україною у «великий світ», привабливим варіантом є поїхати на роботу чи навчання в Кошице, Братиславу, Прагу чи навіть Краків — але вже не обов'язково в Пряшів, який лише двічі більший ніж навколишні районні центри. Місцеві університети та ринок праці не є достатньо привабливими, хоча завдяки ефективній транскордонній співпраці з Польщею та Україною це може змінитися. Чи станеться це також залежить від вас і спільних проектів, які виникнуть з вашою участю, також для цього і я написав цей підручник.

Жиліна — Žilina

Жиліна знаходиться в набагато кращому становищі як центр міжнародного співробітництва та місто, яке прагне стати метрополією. На відміну від Пряшева, який дещо підкорений сусідством динамічного та значно більшого міста Кошице, Жиліна не має конкурентів у північно-східній Словаччині. Місто розташоване приблизно на півдорозі між Братиславою та Кошицями, на головній залізниці та автомагістралі, що з’єднує обидва міста, а також інші важливі місця (включаючи Попрад, Ліптовський Мікулаш, Тренчин). Більше того, саме з Жиліни виходять два важливі транс’європейські транспортні коридори: до Праги (через Остраву, Чеський Тешин, Чадцу) та Гдині (через Сілезію та Живецький повіт у Польщі). Зараз будується автострада, що сполучає Жиліну з Сілезією, модернізується залізнична лінія. Саме тут міститься найважливіший у Словаччині університет з транспортним напрямком — майже усі спеціалісти по залізниці, будівництві доріг та мостів, водних шляхів тощо навчалися саме в Жиліні, навіть якщо походять з набагато більшої Братислави чи Кошиць.

Жиліна також є важливим місцем на європейській карті водних шляхів, тут має закінчуватися водний шлях річки Ваг (його плановане продовження до Острави малоймовірне), каскади Вагу у цьому районі відіграють важливу роль у гідроенергетиці Словаччини. Зручне розташування та хороша транспортна інфраструктура приваблюють до Жиліни та її околиць іноземних інвесторів, у тому числі глобальні концерни, які ще довго не будуть присутні в Пряшові та Пряшівському краї (крім повітів Попрад і Кежмарок). Найвідомішим прикладом інвестицій, які суттєво вплинули на економіку Жиліни та всієї Словаччини, є завод KIA у східній частині міста.

Жиліна також є більш важливим науковим центром, ніж Пряшів. Університет Жиліни оцінюється досить добре, особливо факультет транспорту, звідки походить багато спеціалістів і осіб, які приймають рішення, включно з вашими потенційними партнерами у спільних проектах. З точки зору туризму, Жиліна, на жаль, не така приваблива, як інші словацькі міста. Вона поступається не лише Братиславі та Кошицям (зовсім інша ліга), а й таким містам, як Банська Бистриця, Нітра та Тренчин. Тим не менш, є старі міські будівлі з двома історичними площами (верхньою і нижньою) і кількома гарними вуличками, де можна приємно провести час. Цікавим місцем для відпочинку є Градза (Hradza), тобто набережна над штучним озером, утвореним перегородженням води річки Ваг. Це один із найпопулярніших маршрутів для роликів у Словаччині, який закінчується біля мальовничого замку Стречно.

Комарно – Komarno

Це місто, яке не схоже на жодне інше, зовсім не схоже на словацький клімат, який ми знаємо. Воно розташоване посеред великої рівнини, де річка Ваг впадає в Дунай. Важливий річковий порт, найважливіший порт Словаччини після Братислави. З цієї причини Комарно має вирішальне значення для людей морської та судноплавної промисловості, які зацікавлені у співпраці зі Словаччиною або бажають бути в курсі того, що відбувається у світі. Комарно вважається головним культурним і політичним центром угорської меншини в Словаччині. У цій місцевості більшість мешканців складають угорці, навіть у 90-х роках були сильні тенденції створити угорську автономію на півдні країни, а Комарно було б її столицею. Саме бажання протистояти цим прагненням спонукало уряд Владіміра Мечіара створити штучний адміністративний поділ країни на 8 самоврядних країв, абсолютно несумісних із природними етнографічними регіонами, – таким чином, щоб угорці не мали більшості в жодному з них.

У Комарні використовуються одночасно дві мови: словацька та угорська. Навіть корінні угорці вільно розмовляють словацькою. З цієї причини, а також завдяки наявності численних надмісцевих інституцій, Комарно є хорошим кандидатом на партнерство в тих проектах, де ви розраховуєте на розширення співпраці також з Угорщиною та іншими країнами Дунайського регіону. Насправді Комарно є частиною більшого, транскордонного міста – на іншому березі Дунаю знаходиться місто Комаром, де Комаром також є угорською назвою словацького Комарна. Це ситуація, подібна до дуету Цєшин – Чеський Тешин, з тією різницею, що в той час як у Тешині обидві частини міста розділені вузькою річкою Ольза, у Комарні ми маємо справу з дійсно широким Дунаєм, набагато ширшим, ніж у Відні чи Братиславі.

Попрад, місто Високі Татри, Кежмарок, Спішска Бела

Попрад є дуже важливим містом, яке динамічно розвивається, завдяки своєму унікальному розташуванню — поблизу Татр, і в той же час на головній автомагістралі та залізничній лінії Братислава — Кошице. Разом із містом Високі Татри це головний центр словацького гірського туризму та всього, що пов'язане з альпінізмом та високими горами. Саме в Попраді живуть і професійно чи особисто пов'язані з Татрами багато ентузіастів Татрів — гірські гіди, автори публікацій про Татри, інструктори з лижного альпінізму, працівники TANAP (Татранського національного парку), представники туристичної індустрії. Попрад дуже добре зв'язаний із селищами Міста Високі Татри (Старий Смоковец, Татранська Ломніца) завдяки місцевій залізниці та численним автобусним сполученням, які, як і в усьому регіоні, фінансує Пряшівський самоврядний край. Попрад також утворює з містом Високі Татри, сусідніми містами Світ, Кежмарок, Спішська Бела та селами біля Татрів щось на кшталт Подтатрської агломерації. Багато людей щодня їздять сюди на роботу, навчання, покупки, це дуже сильний регіоноутворюючий центр, хоча він не є столицею області.

Магнітом розвитку Попрада також є чудове сполучення, включаючи сполучення автобаном з Братиславою (відсутня лише коротка ділянка в районі Мартіна та Жиліни). Залізнична станція Попрад-Татри є однією з найважливіших на магістралі Братислава — Кошице, тут зупиняються всі потяги Інтерсіті, залізничний і автобусний вокзали мають вражаючі розміри і пропонують пасажирам безліч варіантів пересадок, як міжміських, так і міжнародних. Для словаків з усієї країни саме Попрад є найважливішими воротами до Татрів і важливим вікном у світ – також завдяки розташованому тут аеропорту. У свою чергу, для поляків Попрад є одними з найважливіших воріт з Кракова до Словаччини, а також до сусідніх країн. Якщо ми дістанемося до Попрада місцевим транспортом (наприклад, автобусом з прикордонних переходів у Лисій Поляні та Червеному Клашторі), то зможемо швидко, комфортно та ефективно дістатися будь-якого куточка Словаччини, а з однією пересадкою також до Відня, Будапешта, Праги та українського Закарпаття.

Близькість Татрів робить Попрад і сусідні міста популярним місцем для проживання та інвестування в нерухомість. Жити в Попраді та його околицях дуже комфортно — міста охайні та приємні, є хороша інфраструктура (включаючи катання на велосипеді, роликах, спорт), ефективний місцевий транспорт та громадські послуги, добре розвинена культурна та розважальна пропозиція, чисте повітря, є досить хороші перспективи знайти хорошу роботу, хоча звісно перспективи тут не такі добрі, як у Братиславі та Кошицях. І звичайно - найкрасивіші види гір у альпійському стилі у цій частині Європи. Татри — щоправда не Альпи, однак саме тут про це можемо забути: краєвиди тут нічому не поступаються тим із Швейцарії, Австрії чи Баварії, при чому ціни набагато нижчі та можемо тут розмовляти близькою українській, словацькою мовою.

Всупереч поширеній думці, економіка Попрада та сусідніх міст Світ, Кежмарок і Спішська Бела зовсім не базується на туризмі. Це важлива галузь економіки, як і у Львові чи Одесі в мирний час, але на відміну від Міста Високі Татри, Щирбського Плеса та Закопаного, вона не є домінуючою. Більш важливу роль тут відіграє сучасна промисловість (включаючи нові інвестиції), логістика, торгівля, послуги, зокрема фінансові, страхові тощо. Попрад, Штрбське Плесо та місто Високі Татри також є місцем роботи для фрілансерів (програмісти, журналісти, аналітики, фотокореспонденти, вчителі іноземних мов тощо), включно з людьми з інших регіонів, які просто обрали це місце для проживання – останнім часом також поляки та змішані польсько-словацькі шлюби, які повернулися з Великої Британії чи Ірландії. У цьому відношенні Попрад більше схожий на Краків, Братиславу, Кошице чи інші великі міста, ніж на інші повітові міста, яким не вистачає цього космополітичного характеру, такі як Ліптовський Мікулаш, Дольний Кубін чи Стара Любовня.

Безпосередньо в районі Високих Татрів, по їх південно-західному боці, знаходиться Місто Високі Татри. Це дуже своєрідний витвір, як з точки зору містобудування, так і з точки зору адміністративної системи. Місто нагадує типові альпійські курорти і зовсім не схоже на татранські села на боці польського Підгаля (на північ від Татрів), словацької Орави (на захід) чи Ліптова (на південь). Це друге за площею місто Словаччини і водночас одне з найменших за кількістю населення. Воно складається з кількох фактично окремих селищ, включаючи такі популярні курорти, як Татранська Ломніца, Татранська Котліна та Смоковце (Старий, Новий, Верхній, Нижній).

Мартін-Врутки - Martin-Vrútky

Було б близько, і столиця Словаччини замість у Братиславі розташованої під Віднем, знаходилася б у непримітному Мартіні. Це пов’язано з процесом словацького національного відродження в 19 столітті, коли Словаччина як окреме утворення не існувала (навіть як автономія) і входила до складу Угорщини в рамках Австро-Угорської монархії. Сучасні словацькі метрополії, тобто Братислава і Кошице не мали на той час словацького культурного та мовного характеру, там панували угорська та німецька мови, хоча словацька також була присутня та важлива. З іншого боку, гірські райони на півночі були майже повністю словацькомовними (з високогірними діалектами, включаючи діалекти, близькі до польських), включаючи Татри, Ораву, Ліптов, Турець, а також хребти Мала і Велика Фатра.

З іншого боку, міста у регіоні Спіш в районі Попраду та Кежмарка були переважно населені німецькомовним населенням – з цієї причини вони також не стали центром розвитку словацької національної думки. Хоча сусідні Високі Татри стали тоді символом словацького національного характеру посеред “мадярської навали” (подібно до Закопаного та Ґєвонту з польського боку водночас) – досить згадати національні паломництва, організовані тоді до Криваня, культової гори словаків, яка сьогодні з'являється на словацьких монетах євро (1, 2 5 центів). Тема незайманих гір, старовинних замків на пагорбах, недоступних гірських пасовищ, де словаки можуть почуватися вільними і в принципі можуть робити все (зокрема будувати сучасну націю практично з нуля та отримати власну державність – спочатку спільну з чехами) була дуже важливою для формування словацької ідентичності. Не дивно, що в цій атмосфері Мартін став важливим осередком розвитку національної думки – досить велике для тих часів місто, розташоване серед гір, правда, не в центрі, але й не на околиці країни, в регіоні де угорський культурний і мовний вплив був відносно незначним. Ключовим питанням стало створення в 1863 році в Мартіні Матиці словацької – культурної, наукової та освітньої установи, яка відіграла важливу роль у пробудженні національної свідомості та консолідації тоді ще нечисленної словацької інтелігенції. Матиця словацька збирала бібліотечні та музейні колекції, видавала підручники словацької мови, історії та географії. У Мартіні також була видана нова граматика словацької мови, загалом місто сприяло кодифікації мови та наданню їй відповідного рангу. Тут створювалися перші на той час в Угорщині словацькі середні школи, фінансувалися стипендії для талановитих словацьких учених і студентів. Коли наприкінці Першої світової війни ідея Чехословаччини ставала все більш реальною, постало питання про те, де розташувати нову словацьку столицю. Це було не так очевидно. Банська Бистриця ідеально розташована в центрі країни, але Мартін з його національними традиціями вважався сильним кандидатом. Космополітичний Пресбург (перейменований на Братиславу), де майже всі говорили трьома мовами (німецькою, угорською, словацькою, а часто й ідиш), був неприйнятним для багатьох націоналістів. Зрештою, однак, перемогла Братислава, а разом з нею ідея Словаччини, відкритої для різних культур і мов, міцно закріпленої в Дунайському регіоні та в Європі.

У період після 1990 року Мартін разом з оновленою Матицею словенською вписав окремі сторінки в сучасну історію Словаччини. Мартін і сусідня Жиліна стали сильним центром націоналістичних, проросійських і антиєвропейських рухів у1990-х роках. Діяльність Матиці Словацької в останні тридцять років була досить суперечливою, можна сказати — шкідливою. Кілька років тому вона змінилася, змінилося керівництво цієї організації, сам Мартін вже давно не той, яким був. Він став нормальним, сучасним, європейським містом, як і Жилінський край давно вже є нормальним, європейським регіоном.

На північ від  Мартіна знаходиться місто Врутки. Загалом Мартін і Врутки могли б бути одним містом, оскільки одне непомітно переходить у друге. Найважливіше у Врутках — це залізничний воклал на головній магістралі країни Братислава — Кошице та Прага — Кошице. У Врутках зупиняються всі швидкі поїзди, які прямують з Братислави до Кошиць і навпаки. Мартін і Врутки — це також ворота у гірський регіон Малої та Великої Фатри. Це два важливих гірські хребти, дуже цікаві місця для гірських мандрівок, які багато в чому нагадують українські Карпати. Що цікаво, розташована на півночі Мала Фатра є вищою. Вершини Великої Фатри є натомість нижчими, однак Велика Фатра є більша за площею.

Річки, озера та водні ресурси

Переважна більшість території Словаччини розташована у водозбірному басейні Чорного моря, в басейні Дунаю. Найважливіші притоки Дунаю, що повністю або частково протікають територією Словаччини, це: Морава, Ваг, Грон та Іпель. Невелика, але помітна частина Словаччини лежить у водозбірному басейні Балтійського моря, в басейні річок Попрад і Дунаєць. Балтійське море (через польську Віслу) отримує воду з території цілих Белянських Татрів і переважної більшості Високих Татрів, а також, серед іншого, з району П'єніни, Магура спішська та інших гір.

Словацькі гірські потоки загалом чисті, тому вплив Словаччини на чистоту Вісли безперечно позитивний – води, що стікають у Дунаєць і через нього до Вісли, розріджують стічні води, що течуть уздовж Вісли, а не поглиблюють забруднення. Проте це не сталося само собою, а стало результатом будівництва очисних споруд та інших заходів, які часто співфінансувалися з міжнародних фондів.

Хоча Дунай часто називають «словацьким морем», еквівалентом українського Дніпра є Ваг – найбільша річка, що повністю протікає по території Словаччини. Джерела Вагу знаходяться на Ліптові біля підніжжя Татрів, а в селі Краловани у Ваг впадає широка річка Орава. По хребту Західних Татрів, а водночас по польсько-словацькому кордоні проходить вододіл між Балтійським і Чорним морями.

Окрім Дунаю, Ваг також є єдиною судноплавною річкою, яка має важливе значення для внутрішнього судноплавства, особливо в нижній і середній частині. Судноплавство по інших річках і річкових озерах має незначне і переважно туристичне значення. У Словаччині практично немає природніх озер такого типу, які ми знаємо з Шацьких озер на Волині чи з Мазурського поозер’я у Польщі. З природних озер заслуговують на увагу Татранські ставки, які у словацькій мові називаються плесо (pleso), в інших словацьких горах такі типи озер зустрічаються набагато рідше. Іншу групу складають старі рукави, особливо в низовинах - включаючи колишній рукав Дунаю на околиці Братислави. З іншого боку, Словаччина дуже багата на штучні озера, створені в результаті перегородження річкових вод. Особливої уваги заслуговують озеро Орава (на річці Орава), Земплінська Ширава біля міста Міхаловіце недалеко українського кордону, величезне водосховище Дунаю між Братиславою та дамбою Габчіково, а також штучні водосховища, створені в результаті перегородження вод річки Ваг. Крім того, є рибні ставки (рибники) і численні гравійні кар’єри. Останніх у Братиславі та її околицях порівняно багато, у багатьох випадках вони розроблені для відпочинку та туризму, вони є улюбленим місцем відпочинку місцевих жителів, а також хорошим місцем для бронювання житла поблизу них. Найважливішим і найбільшим є водосховище Золоті піски (Zlaté Piesky) на півночі Братислави (біля аеропорту), Великий Драждак у Братиславі та Slnečné jazera у Сенці поблизу Братислави.

Історія Словаччини, сучасні події та словацька політика

У цьому розділі я спробую максимально доступно донести до вас найважливіші події та тенденції словацької історії, опускаючи деталі, які й так не важливі для сучасної українсько-словацької співпраці. Це більше стосується опису загального історичного фону, подій і тенденцій найважливішого характеру, які впливають на те, чим є сьогодні Словаччина та її окремі регіони. Особливу увагу я зверну на ті аспекти словацької історії, які впливають на стереотипне сприйняття Словаччини українцями і навпаки. У той же час я закликаю вас вивчати історію Словаччини, читаючи книги та статті, написані істориками, наш підручник абсолютно не замінить її, він має інше призначення і не претендує на роль професійного історичного видання. Особливо це стосується історії Підкарпатської Русі, тобто Закарпаття, яке в міжвоєнний період було частиною Чехословаччини. Завершуємо історичний нарис сучасними подіями, тобто після 1990 року. Тут опис словацької історії непомітно переходить в опис словацької політики та сучасних соціально-економічних тенденцій. Наш опис закінчується в березні 2024, тобто в моменті коли пишеться цей підручник і коли триває війна Росії проти України, а Словаччина намагається Україні допомагати військовою технікою та гуманітарною допомогою, однак уже дійшло до політичних змін і старо-новим прем'єром став Роберт Фіцо. Історія триває весь час і пише нові розділи, ми всі їх пишемо.

Часи від античності до заснування Чехословаччини

Територія сучасної південно-західної Словаччини та сучасного кордону з Австрією в далекому минулому була прикордонною зоною між світом римської цивілізації та світом, який римляни називали «варварами». Словаки пишаються тим, що в їхній країні є пам'ятники античного Риму, які збереглися до наших днів — це, серед інших, римський табір Ґерулата в районі Русовце Братислави та автентичний напис, зроблений римською армією на замковій скелі в Тренчині. Поблизу Братислави, в придунайських містах Бад-Дойч-Альтенбург і Петронель-Карнунтум в Австрії, знаходиться Карнунтум — збережені до наших днів і частково реконструйовані залишки римського міста, яке було оборонною фортецею на північних кордонах імперії. Разом із Ґерулатою він входив до лімесу – системи римських прикордонних укріплень. Туди варто поїхати під час перебування в Братиславі та околицях, а також відвідати чарівне містечко Гайнбург на Дунаї. Матеріали для туристів також доступні словацькою мовою, багато працівників місцевого сектору туризму та громадського харчування також володіють цією мовою, тому є велика ймовірність, що при запитанні українською мовою нас зрозуміють та отримають відповідь словацькою.

Я згадую австрійський Карнунтум, тому що разом із римськими пам’ятками на словацькому боці кордону вони складають одне історичне ціле. Північний кордон імперії більш-менш проходив по Дунаю, але він був досить мінливим, це було типове прикордоння та взаємопроникнення культур і впливів. Римляни мали вплив на культуру, звичаї та передачу цивілізаційних винаходів (наприклад, виробництва вина) у варварський світ, але відбувався і зворотний процес – варвари проникли в Карнунтум, працювали тут, вплинули на культуру Паннонії (рим. провінція, що охоплює, серед іншого, територію сучасної Угорщини, Бургенланду та частини Нижньої Австрії).

Важливо, що через Карнунтум, а також через територію нинішніх Братислави та Тренчина проходила одна з гілок знаменитого бурштинового шляху, який з’єднував римський світ із нинішнім Ґданськом. На цій основі в 2009-2012 роках відбулося багато цікавих польсько-словацько-австрійських проектів за участю польської бурштинової промисловості, органів місцевого самоврядування Помор’я та інших місць на Бурштиновому шляху, які вирішили побудувати свій бренд на цьому цікавому минулому. Бурштиновий шлях має безпосереднє відношення до працівників транспортної сфери та морської галузі, які займаються питаннями Балто-Адріатичного коридору, який сьогодні називають «бурштиновим коридором». Історія, пов’язані з нею пам’ятники, джерела натхнення та цікаві місця часто використовуються для створення гарного маркетингового середовища для міжнародного співробітництва в різних галузях промисловості, побудови стосунків. А якщо ми згадали про бурштин та спільні проекти навколо бурштинового шляху, не можна забувати про це, що бурштин також є в Україні — на українському Поліссі. Оце і готова ідея для цікавого словацько-австрійсько-польсько-українського співробітництва, яка знадобиться на часи післявоєнної відбудови.

З давніх часів на території сучасної Словаччини вирощували виноград і виробляли вино. Традиції виноробства наших сусідів є ще одним аспектом, який пов’язує (також культурно) Словаччину з Дунайським і Середземноморським регіонами, і водночас відрізняється від того, що ми асоціюємо з голодною «Словаччиною під Татрами». Звісно не з вином, бо в Татрах для цього немає умов. І все ж Словаччина без вина, без виноградників на півдні країни не була б собою. Так само, як Польща без моря чи Україна без Дніпра.

Першою слов'янською державою на території нинішньої Словаччини була Великоморавська імперія (833 - 907), до складу якої входило існуюче тут раніше Нітранське князівство. Словацькі націоналісти навіть стверджують, що це була «перша словацька держава», але ця теза досить надумана, і в 2010 році навколо цього питання відбулася загальнонаціональна дискусія, в якій ліберальні кола критикували націоналістів і партію тодішнього прем'єра Роберта Фіцо за такий тип спрощення історії. Дебати супроводжували встановлення статуї князя Святопулка на коні на замковій горі у Братиславі. Ніхто нічого не мав проти Святопулка і не применшував його заслуг, але було суперечливо називати його «королем словаків» і будувати конкретну історичну політику на основі непідтверджених гіпотез.

Сучасні словацькі націоналісти хочуть бачити Великоморавську імперію де-факто словацькою державою, але говорити про нації у зв’язку з тими часами є вкрай невиправданим. Так як у ті часи не існувало ще українців, поляків чи росіян, не існувало також словаків. Можна було лише говорити про слов'ян, про окремі слов'янські племена, але не про нації у сучасному розумінні. Однак фактом є те, що Велика Моравія була могутньою слов’янською державою, яка охоплювала сучасну Словаччину, Моравію, Богемію (Чехію), а на своєму піку також Сілезію та Малопольщу. Традиція цієї країни є спільною історичною спадщиною словаків і чехів, у цьому сенсі Святопулк, Прібіна та інші діячі того періоду є таким же елементом національної гордості та традиції словаків, як і для українців – Володимир Великий чи Княгиня Ольга.

Часи Великоморавської держави пов’язані з постаттю святих місіонерів Кирила і Мефодія, які діяли на її теренах, у тому числі й на території нинішньої Словаччини. Вони заснували східнослов'янський альфавіт, який пізніше перетворився у кирилицю, однак остаточно Словаччина та Чехія не скористалися цим надбанням та розвивались у латинській орбіті. Однак пам'ять про цих місіонерів жива до сьогодні. 5 липня Словаччина відзначає свято св. Кирила і Мефодія і це вихідний день. Під час національного відродження в 19-му та на початку 20-го століть посилання на традиції Великої Моравії були дуже важливими для побудови національної ідентичності, про що мова піде пізніше. Велика Моравія була також першим спільним історичним досвідом чехів і словаків, на який посилалися при формулюванні ідеї чехословаччини, яка врешті мала успіх – створення спільної держави. Але про неї пізніше.

Великоморавська держава розпалася в 902-907 роках під впливом внутрішньої слабкості та угорської навали. Саме тоді територія сучасної Словаччини потрапила під владу Угорщини і була частиною багатонаціональної Угорщини протягом тисячі років, аж до Першої світової війни, після якої була заснована Чехословаччина.

Проте це не була Угорщина в сьогоднішньому етнічному розумінні цього слова. У словацькій мові існує важлива відмінність між цими двома поняттями, якої дуже бракує у інших мовах. Словом Uhorsko називають історичну, «велику» та багатонаціональну Угорщину, яка проіснувала тисячу років до 1918 року. Угорсько є спільною традицією всіх націй, які тут проживають – угорців, словаків, німців, українців/русинів (Закарпаття, Пряшівщина), сербів, румунів з Трансільванії та інших. Етнічні мадярі були домінуючою нацією, але протягом переважної більшості існування Угорщини (незалежний, як і потім у складі Австрії та Австро-Угорщини) це була багатокультурна та багатомовна держава, трохи схожа на польсько-литовську Річ Посполиту.

Для кращого розрізнення багатонаціональної історичної Угорщини та сьогоднішньої “маленької” Угорщини було б добре про цю першу говорити Угорщина, а про цю другу — Мадярщина. В українській мові існує слово “мадяр”, “мадярський” і варто було б його використовувати завжди тоді, коли говоримо про етнічних угорців, саме так як це і є в словацькій мові. Історичні угорці могли бути різних національностей, серед них були мадяри, українці, словаки, румуни, серби, хорвати тощо. Угорщина — це історичне надбання так мадярів, як і словаків та закарпатських українців. Українці, зрештою, мають подібний досвід з проясненням спадщини Київської Русі, яку тяжко назвати українською державою, однак яка є елементом спільної історії як мінімум українців та білорусів. Ось і ця історична багатонаціональна Угорщина, яка проіснувала від приблизно 900 року до 1918-го, є чимось подібним до Київської Русі, права на її спадщину мають не лише мадярі.

Це питання є ключовим для розуміння іноземцями словацької ідентичності, культурних кодів і спільної спадщини. Словаччина не є, як здається багатьом, «білою плямою», що виникла нізвідки тільки недавно і не має власних традицій. Про Україну зрештою багато іноземців думає те ж саме, що про словаків, як про країну без власного минулого, що є неправдиве і несправедливе.

Тисяча років існування словацької нації в межах Угорщини на практиці означала трохи більше 900 років дружніх відносин і толерантності. І лише кілька десятків років конфліктів, денаціоналізації, примусової мадяризації словаків (та інших народів) з паралельним пробудженням національної свідомості словаків у ХІХ столітті та на початку ХХ століття. Майже ціле тисячоліття, простіше кажучи, кожен говорив, як хотів, і це не мало значення, тим паче, що загальною мовою все одно була латинь, а в деяких містах говорили німецькою. Слід пам'ятати, що в середньовіччі мовне питання як таке не існувало, ціла Центральна Європа була багатомовна, також у Кракові багато хто говорив німецькою, про що поляки сьогодні не хочуть пам'ятати.

Спочатку, тобто після падіння Великої Моравії, не тільки в сучасній Словаччині, але й у сучасній північній Угорщині розмовляли слов'янськими діалектами, які пізніше перетворилися на щось подібне до сучасної словацької мови. Згодом мадярська мова просувалась все далі на північ, але до гірських сіл таки не дійшла (у сенсі не прижилася) навіть у часи примусової мадяризації наприкінці ХІХ ст. І навіть не тому, що горяни з Татрів мали якусь особливу національну свідомість і захищали її. Словацькі національні активісти намагалися пробудити цю свідомість, і їм це частково вдалося, але вирішальним було інше – мадярська мова просто важка і для слов'ян незрозуміла, цю мову вивчали як чужу староста, священик, лікар, вчитель, але загалом люди залишалися при рідій мові, не додаючи однак до цього факту жодної ідеології (просто тяжко працювали у полі або лісі і не думали про такі речі).

Важливо, що території нинішньої Словаччини зовсім не були для Угорска (тобто тієї «великої» Угорщини) периферією чи квіткою для дублянки. Звісно, це не були ніякі Креси ані Дикі поля, за винятком території, що межує з Польщею, важкодоступних гір, які справді були такими прикордоннями і здебільшого залишилися донині. Пожонь (Братислава), Нітра, Кошице – тут вирувало життя, тут билося навіть серце Угорщини, багатонаціонального Угорска. Протягом трьох століть, у 1536-1848 роках, саме Братислава (тоді Пожонь) була столицею Угорщини. Це було пов’язано з тим, що Буда (нині частина Будапешта) була завойована турками. Ці три століття були періодом розквіту міста, найважливіші офіси були перенесені сюди, у братиславській катедрі св. Мартіна (біля замку) коронували угорських королів, Братислава була улюбленим містом австрійської цісаревої Марії Терезії. Розташована неподалік Трнава також користувалася своєю славою. Духовенству, яке раніше проживало в Естергомі, також довелося тікати від турків. З 1543 року Трнава стала резиденцією естергомського єпископа, і на кожному кроці в місті зводилася церква. Донині через щільність історичних церков на квадратний кілометр Трнаву називають «Словацьким Римом» і ця слава бере свій початок саме в ці часи.

Чи тисячолітнє існування Словаччини в складі Угорска («великої» Угорщини) є елементом якоїсь окупації, яку словаки мають відкинути, чи невід’ємною частиною словацької національної спадщини? Досі тривають публічні дискусії на цю тему, так само як у Польщі про історичну спадщину Гданська, Вроцлава, Ольштина, Переднього Помор’я чи Сілезії, або в Україні щодо польського минулого Львова. У той час, коли словаки боролися за звільнення від мадярського панування та за створення власної держави разом з чехами (на той час іншої опції не було), у центрі уваги обов’язково були національні теми, і це був час протистояння. Складними були відносини й у 1990-х роках, у перші роки державності Словаччини, яку також роздирала хвиля популізму та авторитарних тенденцій. Багато словацьких політиків будували свою політичну позицію на конфлікті з мадярською меншиною, зокрема прем’єр-міністри Владімір Меч’яр і Роберт Фіцо. Однак антиугорські настрої були рідкістю вже близько десяти років. У 2016 році націоналісти (SNS) і угорська меншина (MOST) були в одній урядовій коаліції. І словаки позбулися своїх комплексів, також завдяки обігнанню Мадярщини за рівнем економічного розвитку. Тепер вони радше зосереджуються на тому, щоб помічати те, що є спільного у спільній історії, бачать часи Угорска як невід’ємну частину своєї спадщини – якої вони були співавторами і якими можуть пишатися.

Інша річ, що набагато простіше так ставитись до спільної історії маючи за південним кордоном партнера, який хоч і не позбавлений негативу (проросійськість прем'єра Віктора Орбана, імперіальні тенденції), все ж таки є частиною об'єднаної Європи і поділяє ті ж самі європейські цінності. Те ж саме можна сказати і про подібний досвід Польщі, яка ділить минуле половини своїх регіонів із Німеччиною. Ґданськ, Щецин, Вроцлав, Ольштин, Сілезія, Помор'я, Вармія, Мазури — все ці польські міста та регіони були аж до року 1945 частиною Німеччини і мають радше німецьку, аніж польську історію. Якою страшною б не була історія ІІ світової війни, сучасна Німеччина є демократичною державою та основою європейського проекту. Полякам, чехам та словакам пощастило, що ці всі питання про спільне минуле та власну ідентичність розділяють з європейськими сусідами, а не з Росією, з якою нормальне мирне співіснування виявляється неможливим.

З 16 століття територія сучасної Словаччини увійшла до складу Австрійської імперії Габсбургів. Це зближувало Словаччину з Австрією та західним світом, і водночас це була ще одна причина, чому словаки не надто цікавляться сусіднією Польщею, попри дуже подібні мови. Варшава була далеко і не пропонувала багато, а Відень був метрополією, європейською столицею, вікном у світ. Однак Словаччина, на відміну від Галичини, ніколи не була безпосередньою частиною Австрії. Це завжди були двоетапні відносини: Словаччина була частиною великої Угорщини а лише ця Угорщина, яка мала дуже велику самостійність у рамках імперії габсбургів, була частиною цієї імперії зі столицею у Відні. Територія Словаччини, до того ж не була виділена в окрему адміністративну одиницю. Хоча в попередні століття Угорщина була толерантною, особливо після створення Австро-Угорщини, вона розпочала політику мадяризації та денаціоналізації підлеглих націй: словаків, українців/русинів, сербів, румунів. Це відбувалося в той самий час, коли в австрійській частині монархії відбувався протилежний процес – наприклад, розквіт польської та української культури в межах Галицької автономії. Тоді як у Львові чи Тернополі процвітало українське національне та культурне життя, словаки були таких можливостей позбавлені.

У 19 столітті та на початку 20 століття відбулося словацьке національне відродження. Це був елемент ширшої тенденції, що відбувалася по всій Європі того часу, коли на континенті відбувався процес формування націй у їх сучасному розумінні. Це був також період українського національного відродження, у цей час жили та творили Тарас Шевченко, Іван Франко, Леся Українка. У Словаччині найважливішими постатями цього періоду були: Людовіт Штур, Павол Гвєздослав, Антон Бернолак та багато інших. Не вдаючись у нюанси, вони це зробили ефективно – суспільство стало нацією, яка усвідомлює свою самобутність, пишається своєю мовою та культурою, відмовляючись змиритися з сучасним станом речей (з насильною мадяризацією).

Словаки стали насамперед словаками, а не просто «слов'янським населенням Верхньої Угорщини». І все більше їх непокоїло те, що їхні права порушуються, що вони змушені говорити і вчитися чужою мовою, що вони не господарі на своїй землі. Наприкінці ХІХ століття варіант незалежності ще не сприймався всерйоз, справжніми вимогами були культурна та мовна автономія, а також слов’янське братерство. Словаки помітили, що в другій частині монархії, в германізованій Чехії, є люди, які, крім офіційної німецької, розмовляють мовою, дуже схожою на їхню. Близькість словацької та чеської мов, які на той час ще не були повністю кодифіковані (процес тільки почався), що базувалися на багатьох різних діалектах, аж ніяк не була очевидною для людей того часу. Швидше позитивний сюрприз. І початок взаємної дружби, знайомства словаків і чехів майже з нуля, що закінчилося створенням спільної держави – але про це трохи пізніше.

Словаки були не єдиним народом Австро-Угорщини, який хотів більше свободи, індивідуальності, поваги до своєї мови та національної культури. На цій основі розвинулися сильні панславістські тенденції. Спочатку на порядку денному стояли ідеї змінити адміністративний поділ Австро-Угорщини, створити якусь слов'янську федерацію за участю чехів, словаків, словенців, сербів та інших, щоб урівноважити німців (австрійців) та мадярів. Однак остаточно ці спроби не завершились успіхом.

Словаки, зазнані мадяризацією, з великими очікуваннями і надією дивилися на віденський двір, у тому числі на цісара Франца Йосифа. Вони ставилися до нього як до доброго арбітра, який все-таки втрутиться у справу підлеглих йому угорців. Австрійці, включно з «доброзичливим імператором», зробили кілька жестів у бік словаків, не стільки з доброти серця, скільки з чистого розрахунку, з бажання послабити угорців. Хоча підтримка Відня була досить незначною, словацько-австрійські відносини були досить дружніми. Цьому було виправдання: словакам німці/австрійці нічого поганого не зробили, Відень був символом «кращого світу», яким зрештою залишився і досі. З цих пір можна також говорити про відмінні словацько-австрійські та словацько-німецькі відносини. На відміну від поляків, які мають досвід 1000-літніх конфліктів з німецьким світом, словаки таких конфліктів не мали. Тому словаки охоче вивчають і радше добре знають німецьку мову - особливо в Братиславі. Словаччина також традиційно орієнтується на Німеччину в економічній та закордонній політиці, а природнім мостом який сполучає Словаччину з Німеччиною є Австрія. Нагадуємо, Братислава і Відень ділить усього 65-80 км.

Є й інший аспект цієї ситуації. Чехи, словаки та серби, які прагнули до «панславізму» в Австро-Угорщині, дивилися на далеку Росію з дедалі більшою надією та симпатією. Саме тому, що... вона далеко. Росія асоціювалася їм із тим, що добре: з тим, що якийсь слов'янський народ розвинув не тільки свою державу, але навіть світову імперію, з високою культурою (про цей низький рівень немали відомостей), з пишнотою Петербурга і Кремля.  Поляки і українці на власному досвіді відчули «співпрацю» з Росією у вигляді агресії, русифікації, депортацій до Сибіру та інших «бонусів». У словаків, чехів, сербів такого досвіду не було. Тому вони ідеалізували Росію як покровительку слов'янства. Словаки розчарувались у Росії лише після ІІ світової війни, у часи комунізму та перш за все у часи радянської окупації з 1968 року. Однак у культурному коді словаків немає того ж антиросійського ставлення, яке присутнє у творах польських поетів та письменників того ж періоду. Це і пояснює сучасне відносно позитивне ставлення словаків до Росії, яке може бути незрозуміле багатьом українцям.

Чехословаччина

Спільна держава чехів і словаків здається нам очевидною – бо вона існувала, ми її пам'ятаємо, вона існувала сім десятиліть, працювала добре, була неймовірно успішною (наприклад, у міжвоєнний період це була практично єдина справжня демократія в цій частині Європи, також економічно досить ефективна). Однак у момент, коли така ідея була вперше несміливо сформульована, це була вершина абстракції. Яка Чехословаччина? Це більш-менш так, наче під час написання цієї книги, у 2023 році, була підкинута ідея створення спільної держави Польщі та Білорусі. Історична основа є, мови схожі і зрозумілі без вивчення, геополітична вигода для обох сторін — ох, які величезні! Але ніхто не уявляє, що у 2023 році виникне ідея створення польсько-білорусської держави, яка буде реалізована десять років пізніше. А щось подібне зробили словаки та чехи. І незважаючи на (дружнє) розлучення в 1993 році, вони нітрохи не шкодують про цей досвід, як і про подальше створення двох окремих країн.

Не вдаючись у нюанси: Чехія була сильно германізована, Словаччина – сильно мадяризована. Еліти обох країн усвідомлювали, що самотужки жодна нація не зможе досягти незалежності, так як не вдалося це тоді Україні, але, можливо, це стане можливим, якщо об’єднати зусилля чехів та словаків. Вирішальними тут були геополітичні аргументи. Чеський лідер Томаш Масарик та словак Мілан Растіслав Штефанік запропонували західним союзникам (Франції, Великобританії) створити цілком велику демократичну державу у центрі Європи, яка буде настільки велика і сильна, що заповнить порожній простір який виник після знищення Австро-Угорщини. Це було дуже важливим, оскільки західні аліянти боялися виникнення у просторі поміж Німеччиною та Росією “сірої зони” у вигляді безлічі маленьких нежиттєспроможних національних держав. Західні країни і сьогодні бояться такої ситуації, звідти їхнє стримане ставлення до розпаду СРСР в 1991 році чи до евентуального розпаду Росії сьогодні. Пропозиція Масарика і Штефаника була вдалою відповіддю на ці побоювання. Дещо наполегливо й перебільшено тоді була сформульована теза про близькість двох націй, навіть про існування спільної чехословацької нації, про яку самі чехи і словаки насправді не вірили, однак говорили таке “назовні”. Це було зручно для обох народів, це був фактично єдиний шанс отримати власну (в даному випадку спільну) державність.

Інші народи також пробували – і не вдалось. Українська і білоруська держави проіснували дуже недовго. Чехословаччина, хоч і була штучною, на той час була шедевром. Проект, який вдався, хоча в нього не було шансів. Польща також досягла успіху після того, як її знову зібрали з трьох розділів і знищили під час війни, обом країнам не пророкували успіху - і все ж! Польсько-чехословацькі відносини були тоді поганими, навіть ворожими, але це не змінює того факту, що обидві країни були успішними, кожна у своєму стилі. Однак тільки Чехословаччина залишилась демократією цілий міжвоєнний період. У Польщі демократія тривала всього декілька років: у 1918 році Польща проголосила незалежність а вже в 1926 році Юзеф Пілсудський провів травневий переворот та перетворив державу на авторитарною, хоча і з залишками демократії.

Після Першої світової війни Чехословаччина не тільки виникла як нова держава, але й отримала деякі «територіальні здобутки», які дозволили її розправити крила, що, на жаль, було зроблено на шкоду її сусідам. Чехословаччина складалася з чотирьох складових частин: Богемії (Чехії), Моравії, Словаччини та Підкарпатської Русі (сьогоднішнього Закарпаття). До складу Словаччини входили також території, розташовані по другий (південний) бік Дунаю, етнічно та географічно більш придатні для Австрії чи Угорщини: братиславська Петржалка, Русовце, Яровце. Без них було б важко побудувати динамічну європейську столицю, якою є сьогодні Братислава, хоча можна уявити Братиславу лише з одного боку Дунаю, з Австрією яка починається 300 метрів за Старим містом і Замковою горою, а не 3-4 км як сьогодні.

Незалежність Чехословаччини була проголошена 28 жовтня 1918 року в Празі — за два тижні до незалежності Польщі. Комітет, який оголосив проголошення незалежності, складався з чотирьох чеських політиків і одного словака. Зараз в обох країнах – Словаччині та Чехії 28 жовтня є державним святом і вихідним днем. На першому засіданні 14 листопада 1918 року Національна рада Чехословаччини (парламент) обрала першого президента країни – видатного чеського політика Томаша Гарріге Масарика. Міністром закордонних справ став чех Едуард Бенеш (другий президент Чехословаччини), а міністром оборони — словацький авіатор Мілан Растислав Штефанік, який проте невдовзі загинув у авіакатастрофі.

Українцям напевно цікаво, звідки у кордонах Чехословаччини взялося Закарпаття. Так як і Словаччина, воно було багато століть частиною багатонаціональної, великої Угорщини, однак там проживало переважно слов'янське населення (в горах, бо на рівнинах жили і досі живуть мадяри). Це були переважно русини, у яких тоді розпочався процес формування національної свідомості, однак він не пішов так далеко, як у українців Галичини чи наддніпрянської України. Українська національна свідомість була слабка, зрештою, сусідня Західноукраїнська Народна Республіка так і не прожила як незалежна держава, так само як і Українська Народна Республіка. На створення окремої русинської держави не було шансів, ніхто б її у світі не визнав, вона б не втрималась у протистоянні з Угорщиною. Варіантом було залишитись у складі Угорщиии, в якій однак не було б шансів на мирне співіснування слов'янських націй (русинів-українців, словаків), тоді як нова демократична Чехословаччина таку можливість давала. Підкарпатська Русь не була долучена до Словаччини, вона стала окремою провінцією спільної держави, якій спочатку обіцяли автономію, однак надали усього перед самою ІІ світовою війною. Це була найбідніша частина Чехословаччини, однак усе ж таки — частина демократичної, європейської держави. Відносини словаків та українців-русинів були добрі, тут радше не було конфліктів, які виникали між поляками та українцями у міжвоєнній Польщі. Отже, досвід Закарпатської України в рамках міжвоєнної Чехословаччини слід радше вважати дуже позитивним епізодом української історії, є на що посилатись і на чому будувати сучасні дружні словацько-українські взаємини.

Нова держава з самого початку зіткнулася з численними проблемами. Перш за все, вона була неоднорідною в усіх відношеннях: економічних, соціальних та національних. У цьому останньому найбільшою проблемою не було те, що це була спільна держава чехів і словаків – ці два народи спочатку напрочуд добре ладнали між собою. Чехословаччина була в основному п’ятинаціональною державою, що складалася з чехів, словаків, німців, мадярів та українців/русинів, а також були роми та євреї, а в Сілезії — поляки. При цьому майже кожен із цих народів був домінуючим на певних територіях. Німці (3 мільйони) становили більшість населення в Судетах і в основному вздовж усього кордону з Німеччиною та Австрією — звідси пізніші вимоги Гітлера напередодні Другої світової війни. Угорці (700 тис.) домінували на півдні Словаччини, особливо на словацьких рівнинах, де вони й сьогодні становлять більшість – але не в такій мірі, як тоді. На сході (Підкарпатська Русь, тобто сучасне Закарпаття і нинішня Пряшівщина) переважало населення русинської/української національності.

У нинішніх реаліях об’єднаної Європи мультикультуралізм є чимось природним, так було і за часів Австро-Угорщини, але для нових національних держав, створених після Першої світової війни, це була проблема і великий виклик. Були також величезні диспропорції в економічному розвитку та людських ресурсах. Спрощуючи: Богемія, Моравія та Сілезія (тобто чеські землі) були індустріалізованими та заможними, Словаччина та Підкарпатська Русь були сільськогосподарськими, бідними, досить відсталими. Особливо в перші роки існування Чехословаччини чеських лікарів, юристів, інженерів, чиновників і вчителів відправляли до Словаччини та Підкарпатської Русі, оскільки на місці відчувався брак кадрів. Словаки тоді не сприймали це як колонізацію, навпаки, цінували цю допомогу. Ворожнеча з'явилася пізніше, особливо в 1930-х роках. Словацька частина спільної держави вже стала на ноги, розвинула власну інтелігенцію, а чеські брати ще не помічали цього факту, про що точилися численні дебати, наприклад, у чехословацькому парламенті. Вражає те, що всі взаємні неприязні могли прозвучати нормальним, демократичним шляхом. У 1930-х роках Чехословаччина була фактично єдиною цілком демократичною країною в регіоні, без авторитарних тенденцій.

Цікаво, що за конституцією жителі входили до «чехословацької нації», а офіційною мовою була «чехословацька». На практиці чеська та словацька використовуються замінно і так є великою мірою і досі (чеська і словацька мови приблизно так подібні, як українська і білоруська). Політики усвідомлювали штучність уявлень про “чехословацьку націю”. Проте використовували їх через зовнішню політику – хоча б тому, що німців у Чехословаччині було більше, ніж словаків. Ідея «чехословацької нації» та «чехословацької мови» дозволила змінити ці пропорції (“чехословаків” була переважна більшість, самих чехів і самих словаків вже ні) та виграти час, завдяки чеській парасольці словаки мали можливість спокійно розправити крила і розвинутись як нація.

Як це виглядало на практиці, особливо коли йдеться про мову? Що ж, у 1920-х роках чеська та словацька були штучно та з політичних міркувань трактовані як два різновиди однієї чехословацької мови. Трохи аналогічно "сербсько-хорватській мові" часів Югославії. Саме з тих часів у Чехії та Словаччині почало застосовуватися правило, яке дотримується й сьогодні. Формальна «чехословацька мова» означала, що до чеської та словацької мов ставилися однаково, з припущенням, що обидві мови були зрозумілими в обох напрямках (вони взаємно зрозумілі і досі). У чеській частині держави в основному використовувалася чеська мова, у словацькій – словацька. Але якщо чехи діяли в Словаччині чи словаки в Чехії, вони користувалися своєю мовою, вони просто отримували відповідь мовою другої країни. Це залишилося донині, хоча Чехословаччина вже 30 років не існує.

Наприкінці 1930-х років у Словаччині посилилося прагнення до автономії, яку також підтримувала Польща – не обов’язково через симпатії до словаків, а більше з розрахунку, геополітики. Польща у цей спосіб хотіла розвалити Чехословаччину з якою мала погані відносини та отримати прямий кордон із авторитарною Угорщиною, яка була союзником Польщі. Що і перед самою війною сталося внаслідок угорської анекції Закарпаття в 1939 році. Ключовою фігурою був Кароль Сидор, прихильник «польського варіанту» словацьких прагнень до автономії та незалежності.

Прагнення словаків до автономії вміло використав Гітлер, який у 1938 році анектував значну частину німецькомовних земель Чехії та змусив словацького лідера Йозефа Тісо до проголошення незалежності Словаччини під німецькою “опікою”. Фашистська Словаччина католицького священика Йозефа Тісо (1939-45) була маріонетковою державою, створеною з примусу. Сучасна Словаччина має різко негативне ставлення до цього періоду історії, відмежовується від фашистської Словаччини часів війни. Однак у сучасній Словаччині є певні вкрай фашистські кола, які прихильні до діяльності отця Тісо та фашистської словацької держави. Зокрема, йдеться про партію ĽSNS (Народна партія «Наша Словаччина») Маріана Котлеби, яка перебуває в парламенті з 2016 року, але ізольована там усіма іншими політичними силами справа наліво. Є теж більш поміркована партія “Республіка”, яка також має симпатії до фашистів. Підтримка таких партій у сучасному словацькому суспільстві є досить велика і сягає 3-10%. Це і є великим проблемом сучасної словацької політики.

Часи функціонування фашистської словацької держави, як це не парадоксально, були періодом відносного економічного процвітання та впровадження нових інвестицій – саме тоді, наприклад, було розпочато будівництво Оравської дамби. У той час як Польща була принижена та завойована німцями, Словаччина та Угорщина, як союзники Гітлера, уникли цього досвіду. Крім того, 1 вересня 1939 року словацькі та німецькі війська увійшли до Польщі, окупувавши, зокрема, Закопане, хоча Словаччина відійшла від окупації цих територій. Спірні райони польської частини Спіша і Орави, включно з Яблонкою, Подвілком і Кацвіном, були тоді приєднані до Словаччини. У Генеральному губернаторстві (німецький протекторат над частиною Польщі зі «столицею» на Вавелі у Кракові) панував терор, злидні. У сусідній «незалежній» Словаччині на той час було спокійно. Прості люди, які не були політично заангажовані, жили як до війни або навіть краще, в селах цієї війни навіть не помічали. Такого щастя не мали євреї, яких німці за участю словаків вивезли до концтаборів, перш за все до Освенціма. На прихильність не могли розраховувати також представники демократичної словацької опозиції, багато яких вбили.

Через Словаччину пробігав тоді нелегальний шлях легендарних польських кур'єрів, котрі проходили через Татри і Словаччину до Угорщини і звідти контактувалися з Великобританією. Угорщина, хоча була частиною гітлерівської коаліції, прихильно дивилась на діяльність польських патріотів та сприяла їм. Словаки — як хто. Офіційна словацька держава мала фашистський характер, однак звичайні словаки часто надавали притулок польським кур'єром, приховували їх, сприяли у місії. На цю тему написало багато цікавих книжок (польською мовою), дивись гасло “kurierzy tatrzańscy”.

У цей час, коли в Словаччині існувала “незалежна” держава, сусідня Чехія була цілковито позбавлена навіть формальної самостійності. Гітлер поділив Чехію вже на рік до війни, за згодою західних держав — Франції та Великобританії. Внаслідок конференції в Мюнхені значна частина Чехії була приєднана прямо до Німеччини. Потім у 1939 році з решти Чехії утворили Протекторат Чехії та Моравії, прямо окупований Гітлером. Чехословаччина, яка була спільним демократичним надбанням декількох народів, перестала існувати.

Часто можна почути несправедливу думку, начебто поляки героїчно боролися проти Гітлера, тоді як чехи прочекали війну у корчмі за пивом. Це не зовсім так. Це правда, що чехи у 1938-39 роках піддалися Гітлеру, тоді як поляки героїчно захищали у вересні 1939 року свою батьківщину. Однак це виникало з зовсім інших геополітичних обставин. Прага мала підписану союзну угоду з Францією, одак Франція та інші країни Західної Європи прямо сказали, що не допоможуть Чехословаччині у разі німецької агресії. Перед тим, саме Франція та Великобританія змусили Прагу до прийняття ультиматум Гітлера щодо добровільного віддання Німеччині великої частини чеської території. В той же час, Польща була досить сильною, і так набагато більшою за розмірами та разом із Гітлером взяла участь у поділі Чехословаччини в 1938 році, анектуючи частину чеської Сілезії та словацького Спіша і Орави. Польща мала підписану угоду з Францією та Великобританією, які гарантували полякам військову допомогу у разі німецької агресії на Польщу, до якої у 1939 році поляки вже готувалися. Польща розвивала свою військову силу та справді могла розраховувати на те, що витримає німецьке вторгнення до часу, аж прийдуть союзні французькі та британські війська. Також поляки мали підписаний пакт про неагресію з Радянським Союзом та дійсно не припускали, що 17 вересня 1939 року росіяни нападуть на Польщу. Якби не ця обставина, Польща могла б боронитися набагато довше, ніж тільки у вересні 1939 року. Чеська ситуація була зовсім інша і можна сказати, що як Польща, так і Чехословаччина діяли на той момент раціонально, відповідно до їхньої роздільної ситуації.

Ситуація в окупованій Чехії дійсно була дещо спокійніша, ніж в окупованій Польщі, однак чехи також організували підземні антинімецькі структури. Ситуація особливо змінилася після того, як у 1941 році Німеччина напала на Радянський Союз, а СРСР став союзником західних альянтів. Особливо в 1943 і 1944 році було вже відомо, що Німеччина втрачає позиції і програє війну. Чехи і словаки чинили тоді зусилля, щоб відновити Чехословаччину, а для того була потрібна військова участь чеських та словацьких солдатів на боці антигітлерівської коаліції. Для цього були сформовані чехословацькі легіони в Радянському Союзі. В самій Словаччині та Чехії підготували повстання, яке мало визволити Чехословаччину перед приходом на цю територію радянських військ та чехословацьких легіонів.

SNP, тобто Словацьке національне повстання (Slovenské národné povstanie) є дуже важливим елементом сучасної словацької історії та національної ідентичності словаків. Воно розпочалося 29 серпня 1944 і було спрямоване проти авторитарної владі фашистської словацької держави Йозефа Тісо. Планувалося, що воно охопить цілу країну, однак воно вибухнуло занадто швидко, коли радянські війська були ще далеко. Успіхи повстанців фактично були тільки в Центральній Словаччині, так що вдалося визволити досить велику територію з центром у Банській Бистриці. Повстання закінчилося поразкою перш ніж на територію Словаччини прийшли радянські війська. Якийсь час потім у Центральній Словаччині діяли ще словацькі партизани, на честь яких потім перейменували деякі населені пункти (наприклад місто Partizánske в Тренчинському краї).

Хоча з військової точки зору Словацьке національне повстання зазнало поразки, воно мало вирішальне значення для повернення Словаччини до антигітлерівської коаліції. Відтак Словаччину не вважали вже як союзника Гітлера, тільки як окуповану державу, так само як Польщу. Після визволення Чехословаччина мала бути відновлена в своїх довоєнних кордонах. Чехи та словаки вірили також, що це буде демократична держава і через перші три роки після війни так дійсно було.

Чехословаччина була повністю визволена в 1945 році. Президентом надалі був довоєнний президент Едард Бенеш, а нову владу сформувала коаліція декількох демократичних партій та комуністів. Спочатку чеські та словацькі лідери передбачали, що країна буде демократична, однак самі по собі планували тісну співпрацю з Радянським Союзом та запровадження багатьох “реформ” у радянському стилі — не стільки повного комунізму, але наприклад масової націоналізації великих промислових заводів. Такі були тодішні очікування перш за все чеського суспільства, натомість словацьке було менш схильне до комунізму.

Тоді як сусідня Польща вже в 1945 році стала частиною радянського блоку, Чехословаччина надалі була ще демократичною державою. В травні 1946 в Чехословаччині відбулися демократичні вибори до парламенту. Тоді як у Чехії перемогла комуністична партія з результатом 43,3%, в Словаччині комуністи отримали лише 30,5%, а перемогла словацька Демократична партія з результатом 61,4%. Комунізм і диктатура були в Чехословаччині запроваджені лише в року 1948 внаслідок комуністичного путчу.

Чехословаччина була відновлена у своїх довоєнних кордонах з-перед 1938 року. Однак вже в червні 1945 року Закарпаття на вимогу Сталіна було передано Радянському Союзу і відтак стало частиною Української СРР. Новий кордон між Чехословаччиною та СРСР не був визначений точно в місці адміністративного кордону Словаччини та Підкарпатської Русі, Сталін особисто вніс тут певні корективи на користь Радянського Союзу. Внаслідок цього дійшло до трагічних ситуацій, коли наприклад новий держкордон перетнув одне село Сельменці і на кількадесять років розділив родини. Лише в 2006 році відкрили пішохідний перехід Малі Сельменці — Велке Слеменце, про що написали багато репортажів та зробили документальний фільм “Hranica”. В Закарпатті досі існує декілька етнічно словацьких сіл, особливо біля міста Перечин в північної часті регіону, в горах недалеко пункту пропуску Малий Березний — Убля.

Післявоєнна Чехословаччина була спочатку унітарною державою з асиметричною системою: окрім центральний органів для цілої Чехословаччини була створена квазі-автономна Словацька національна рада (регіональний парламент), однак не було аналогічного органу для Чехії. Це змінилося після 1968 року, коли змінили устрій держави на федеральний. Створили тоді окремі Чеську Соціалістичну Республіку та Словацьку Соціалістичну Республіку, які разом творили федеральну Чехословаччину. Такий федеральний устрій пережив зміну системи та доїхав до розпаду держави в 1993 році.

Комуністична Чехословаччина мала декілька етапів. Як ми вже сказали, в роках 1945-48 це ще не була комуністична держава і була там демократія, хоча з сильними радянськими впливами. Після путчу з 1948 року комуністи запровадили терор у сталінському стилі. Це змінилося лише в 60-тих роках, коли почалася поступова лібералізація. Зрештою, не тільки в Чехословаччині, але також і в СРСР, Польщі та інших країнах регіону, що було пов'язане зі смертю Сталіна. Під кінець 60-тих років секретарем компартії став словак  Александер Дубчек. Він був “комуністом з людським обличчям” та запровадив ряд демократичних і ліберальних реформ, все ще в рамках комуністичної системи (щось на кшталт “перебудови” Горбачова, яка відбулася пізніше). Це не сподобалося Москві, яка вирішила про збройну інтервенцію. В 1968 році до Чехословаччини ввійшли окупаційні радянські війська разом з армією комуністичної Польщі, східної Німеччини та Угорщини. Окупанти залишились у Чехословаччині аж до 1991 року.

Перші роки окупації означали посилення диктаторського режиму. Розпочалася так звана “мала стабілізація”. Це був неформальний пакт влади з суспільством: влада начебто обіцяла, що в країні будуть більш-менш сприятливі умови для життя, а народ не буде втручатись у політику і не буде протестувати. Це, зрештою, в умовах радянської окупації і так не мало б сенсу. Люди начебто вибрали “внутрішню еміграцію”. Дійсно перестали цікавитись політикою, зосередились на власній кар'єрі, сім'ї, ремонті своєї хати. Символом цих часів була дача — люди масово купували дачу за містом та проводили там час, подібне явище виникло пізніше в Радянському Союзі. Не можна було подорожувати за кордон, а виїзд на дачу за містом став формою внутрішньої еміграції, втечі від сірої чехословацької дійсності.

Тут варто зауважити, що в часах Австро-Угорщини Чехія належала до найбільш розвинутих земель у Європі. Вона була багатіша за Австрію, за винятком столичного Відня. Також у міжвоєнний період Чехія належала до одних з найбільш заможних та розвинутих земель Європи. Словаччина була менш розвинута, тут домінувало сільське господарство, однак чехи як у міжвоєнний, так і в післявоєнний період багато інвестували в розвиток промисловості та інфраструктури в Словаччині і у цей спосіб Словаччина помітно розвивалася, хоча не досягнула чеського рівня.

Однак внаслідок комуністичного правління ці багатовікові чеські досягнення було зведено нанівець. Сусідня Австрія, яка ще в 50-тих роках була досить бідною країною, наздогнала та випередила Чехословаччину і вже в 70-тих роках стала символом західного багатства та успіху. Багато людей втратило життя, коли пробували втекти з Чехословаччини у Австрію, деяким це вдалося. Розвивалися такі країни, як Західна Німеччина, Франція, Нідерланди та країни Скандинавії. Країни комуністичного блоку залишилися далеко за ними і вже в 70-тих роках ця різниця була дуже великою та очевидною.

Тим не менш, у порівнянні з сусіднім Радянським Союзом та комуністичною Польщею, комуністична Чехословаччина все ще не була найгіршою. Як ми вже сказали, тут була “мала стабілізація”. В той час в сусідній Польщі в роках 1970-1980 до влади в компартії дійшов відносний реформатор Едвард Гєрек. Він дещо відкрив Польщу на західний світ, набрав на Заході кредитів і побудував за них багато промислових заводів та сучасну інфраструктуру, наприклад автобан та швидку залізницю Краків-Варшава. Привіз також полякам кока-колу. Життя в Польщі стало поліпшуватись, однак під кінець 70-тих років система зламалася, кредити треба було сплачувати, а не було з чого. Розпочалася хвиля страйків, яка довела до виникнення “Солідарності” в серпні 1980 року. Це був період відносної свободи, якої у Чехословаччині тоді не було. 13 грудня 1981 комуністичний диктатор генерал Войцех Ярузельський запровадив військовий стан. Польща була аж до 1989 року збанкрутілою державою, в магазинах не було нічого, аж весною 1989 року самі комуністи зрозуміли потребу поділитись владою з опозицією, 4 червня 1989 року відбулись у Польщі перші частково демократичні вибори, а у вересні 1989 закінчився комунізм і було сформовано перший у Східній Європі демократичний уряд Тадеуша Мазовецького.

В той же час в Чехословаччині була згадана “мала стабілізація”, а економічна ситуація була кращою ніж у Польщі і без потреби брати кредити на Заході, як це зробив у Польщі Едвард Гєрек. Чехословаччиною правив комуністичний лідер Густав Гусак. Він уникав лібералізації, однак створив систему, в якій чехам та словакам жилося щоправді скромно, але не найгірше. Була робота, в магазинах можна було купити всі основні продукти, правда, не такі як на Заході або як сьогодні. Також коли в Польщі 80-тих років була трагічна економічна ситуація, в Чехословаччині було не найгірше, хоча бракувало особистої свободи. В той же час у Польщі не було нічого, але влада дозволяла на бунт у вигляді рокових груп та концертів у західному стилі — ця музика з 80-тих років і до сьогодні цікава та актуальна.

Переломним моментом був 1975 рік, коли відбулася міжнародна конференція у Гельсинках, столиці Фінляндії. Тоді було підписано Гельсінські угоди і було створено Нараду з безпеки та співробітництва в Європі, пізніше перетворену в Організацію безпеки та співробітництва в Європі, ОБСЄ. Мета угод — створити правові рамки для мирного співіснування двох блоків, капіталістичного та комуністичного. Держави підписали тоді зобов'язання, які формально надавали багато демократичних прав (наприклад до свободи слова, страйку тощо). Звісно, комуністичні держави не хотіли цього дотримуватись, з Чехословаччиною включно та прагнули використати Гелсінські угоди для своїх пропагандистських цілей.

В 1977 році невелика група чеських та словацьких інтелектуалів разом із драматургом і письменником Вацлавом Гавлом підписали так звану “Харту-77” - коротку декларацію, у якій посилалися на Гелсінські угоди. Відтоді це була специфічна чехословацька форма демократичної опозиції. Тоді як у Польщі опозиція мала вигляд величезних страйків та демонстрацій “Солідарності”, чехи та словаки діяли скромніше, підписуючи петиції, у яких домагалися нічого іншого, тільки щоб комуністична Чехословаччина дотримувалася своїх власних законів та зобов'язань.

Комунізм і диктатура тривали в Чехословаччині ще багато місяців після того, як сусідня Польща вже була демократичною, а зміни відбувалися також в Угорщині та інших країнах Європи. Переміни “оксамитової революції” відбулися лише в листопаді 1989. Новим президентом Чехословаччини став Вацлав Гавел а в 1990 році відбулися перші демократичні вибори, причому спочатку запланували дворічну каденцію федерального та республіканських парламентів. Розпочалися демократичні переміни та ринкові реформи, а Чехословаччина обрала курс на інтеграцію з Західною Європою та НАТО. Було виведено радянські війска, а в 1991 року закінчив існування Радянський Союз. Тоді ще Чехословаччина отримала на сході нового, демократичного сусіда: незалежну Україну.

Перші місяці демократії означали гарячі дискусії про нові взаємини чехів та словаків у новій, демократичній державі. Виникли також суперечки щодо самої назви держави. Чехи здебільшого хотіли, щоб все залишилось по-старому: мала бути федеральна Чехословаччина. Словаки хотіли щось на кшталт конфедерації двох фактично незалежних держав з назвою Чехо-Словаччина, які формально передають частину свого суверенітету федеральним органам.

Остаточно створили назву Чеська та Словацька Федеративна Республіка. В чеській мові її називали Чехословаччина, а в словацькій: Чехо-Словаччина. Великою проблемою стала складна політична система: для прийняття рішень потрібно було отримати не тільки більшість у федеральному парламенті, але також у обох республіканських парламентах. На практиці рішення блокували то чехи, то словаки і ефективно правити в таких умовах було неможливо.

В 1992 році відбулися чергові вибори до федерального та республіканських парламентів. У Чехії перемогли ліберали Вацлава Клауса, у Словаччині націоналісти Владіміра Мечіара. Вони мали настільки різні погляди на всі сфери суспільного життя, що сформувати спільний уряд стало неможливим. Після багатьох місяців переговорів Клаус і Мечіар домовилися про мирний поділ держави, як єдиний вихід із політичної кризи. Народ був у шоці, оскільки всупереч багатьом чесько-словацьким суперечкам майже ніхто не хотів та й не міг уявити собі розпаду спільної держави, у якій прожили все життя.

В той час словацькі лідери пропонували радше різні форми конфедерації чехів і словаків. Популярну на той час концепцію запропонував один із словацьких лідерів Ян Чарногурський: чесько-словацька конфедерація мала б спільно вести переговори про вступ до ЄС і поділитись на дві суверенні держави лише після спільного вступу до Євросоюзу. Чехи однозначно відкинули цю концепцію. Пропонували або “стару”, “нормальну” Чехословаччину, або поділ країни.

Чехословаччина закінчила існування 31 грудня 1992. Від 1 січня 1993 існує незалежна Словацька Республіка та Чеська Республіка. Розділення було мирним, сторони поділили свій маєток у пропорції 2:1 (2 для чехів, 1 для словаків). Мирне розділення Чехословаччини одразу стали вважати великим успіхом, оскільки всі бачили, з якими проблемами, трагедіями та військовими конфліктами проходив у той час розпад Югославії та Радянського Союзу.

Червень 1990 - квітень 1991 - перший уряд Владіміра Мечіара

Загалом урядів Мечіара було три: один у ті перші роки демократії, але ще в межах Чехословаччини, пізніше в період трансформації та розпаду спільної держави (початок у Чехословаччині, закінчений незалежною державою), третій – повністю в часи незалежної Словаччини та найбільш суперечливий. Перший уряд Мечіара ще не асоціювався зі зломом демократичних принципів. До нього входило чимало політичних активістів, які згодом стояли по зовсім інший бік барикад – наприклад, Мілан Княжко, Ян Чарногурський, Міхал Ковач. Цілковите змішання і в ті перші два роки були зовсім інші реалії та політичні поділи, ніж ті, що викристалізувалися більш-менш у 1992 році.

Квітень 1991 - червень 1992 - Уряд Яна Чарноґурського

Суперечливий характер і авторитарні тенденції Мечіара стали очевидними вже під час його першого уряду і призвели до відмови деяких депутатів і його відставки. На його місці було сформовано уряд Яна Чарногурського, підтриманий християнсько-демократичними колами, а також ліберальними, прозахідними (попри специфічне ставлення Чарногурського до Росії, про яке ми поговоримо трохи пізніше). Ліберальні, прозахідні та демократичні кола згадують кількамісячний уряд Чарногурського та наступний уряд Моравчіка як період перепочинку, який дозволив продовжити курс Словаччини на Захід і реформи. Серед деяких публіцистів існує думка, що якби не ці два короткі, недосконалі, але суттєві перерви в періоді «мечіаризму», Словаччина могла б назавжди зійти зі шляху євроінтеграції та залишитися на одному боці з Україною, Білоруссю, Молдовою або Сербією, Македонією, Албанією. Ми не знаємо, як би це було, і Чарногурскі також не був ідеальним. Щодо оцінки його постаті, дебати тривають досі, що не змінює того факту, що він є важливою постаттю, як-от Тадеуш Мазовецький чи Броніслав Геремек у Польщі чи В'ячеслав Чорновіл в Україні. Ян Чарногурський – юрист, дисидент, видатний діяч антикомуністичної опозиції Чехословаччини, переслідуваної комуністами, друг Польщі. Виступав як захисник підписантів Хартії 77, опозиційної групи, заснованої Вацлавом Гавелом. Звільнений з роботи, писав для словацької еміграційної преси, був гостем на сторінках Радіо Вільна Європа. У 1988 і 1989 рр. він брав участь у відомих зустрічах польських і чехословацьких опозиціонерів на польсько-чехословацькому кордоні, які відбулися між іншим на горі Снєжці у польсько-чеських Карконошах.

У березні 1988 р. разом із Франтішком Міклошком був головним організатором т. зв. свічкової демонстрації, в якій брали участь 8-10 тис. осіб. Він був одним із найвидатніших чехословацьких опозиціонерів, з великими заслугами в падінні комунізму. У 1990 році Чарногурський заснував KDH (Kresťansko-demokratické hnutie, Християнсько-національний рух). Це одна з найважливіших і найтриваліших партій в історії незалежної Словаччини. KDH можна порівняти з Народним Рухом України. Ця партія завжди мала свій твердий електорат, свою специфіку. Загалом прозахідну, продемократичну, реформаторську – але зі специфічним підходом до багатьох питань, внаслідок чого KDH часто «не підходила» до урядів, у яких вона брала участь (наприклад, Мікулаша Дзурінди), і породжувала неоднозначні думки.

Ставлення KDH, а особливо Яна Чарногурського, до Росії є особливо суперечливим. Він сповнений співчуттям, русофільством до такої міри, що викликає здивування інших політичних сил у Словаччині. Це русофільство Чарногурського посилилося в останні роки, після його відходу з політики та політичну пенсію — він прославився дивовижним відбілюванням Путіна, підтримкою анексії Криму та іншими діями такого типу. Важливо, що Чарногурський багато років не займається політикою, а на перший план у KDH вийшли зовсім інші люди, які є прозахідними та не підтримують Росію.

5-6 червня 1992 р. - Дострокові парламентські вибори в Чехо-Словаччині та другий уряд Влвдіміра Мечіара

У останні роки існування Чехословаччини (чеською так пишалася) або Чехо-Словаччини (словацькою) політична ситуація динамічно змінювалась. Не дивно, що в 1992 році відбулися позачергові парламентські вибори, метою яких було призначити владу, яка б відновила та остаточно влаштувала взаємовідносини між чехами та словаками у спільній державі вже у формулі демократичної Чехословаччини. Тоді вимоги незалежності та поділу держави з'являлися лише в радикально налаштованих колах, їх формували, серед інших, такі крайні партії, як SNS — Словацька національна партія, яка мала всього кільканадцять відсотків підтримки. Тема можливого відокремлення держави існувала в публічній дискусії, вона не була повною абстракцією, але 80-90% чехів і словаків не могли уявити собі ліквідацію спільної держави і вважали її великою цінністю, незважаючи на взаємні претензії. Домовилися одного. Нова демократична Чехо-Словаччина мала бути справжньою федерацією, в якій більшість внутрішніх питань вирішувалося на рівні двох союзних республік, автономія Чехії та Словаччини мала бути далеко просунутою. Багато активістів, у тому числі Ян Чарногурський, сформували думку, що Чехословаччина повинна пережити спільно період трансформації, щоб приєднатися до ЄС і НАТО як єдина держава на кращих умовах і таким чином увінчати свої прозахідні прагнення. І лише тоді, вже в рамках ЄС, вона може розділитися на дві окремі держави, тому що тоді наслідки поділу мали бути не такими проблематичними.

Проте в результаті виборів виник такий політичний глухий кут, що всередині Чехо-Словаччини неможливо було домовитися про спільне управління та спільний геополітичний курс країни. Прем'єр-міністри Чехії та Словаччини після довгих переговорів дійшли висновку, що для них найкраще було б розділити країну. Тоді це було шоком для більшості чехів і словаків, які не хотіли розпаду Чехословаччини. З іншого боку, словацькі прагнення до незалежності були фактом, люди цього хотіли, вони щоправда тоді ще не могли уявити життя поза Чехословаччиною, але водночас хотіли, щоб Словаччина більше цінувалася як незалежне утворення. Перспектива окремої держави була настільки ж спокусливою, як і страшною. За два роки в регіоні вже виникли незалежні держави: Україна, Білорусь, Молдова, саме тоді Югославія розпадалася і окрім Словенії, це не принесло процвітання та безпечного майбутнього. Чи не стане Словаччина ще однією проблемною країною, як Молдова чи Босня? Справи могли піти в цьому напрямку, люди цього боялися, а словацькі політики застерігали від такого розвитку подій.

У якийсь момент Мечіар перебрав на себе роль «батька незалежності» від націоналістів з партії SNS з усіма наслідками. SNS лише говорила про цю незалежність, Мечіар її втілив у життя. Коли напередодні Нового року 1992/93 р. Мечіар урочисто оголосив у Братиславі про початок нової держави, словаків охопили украй різні емоції. Гордість, що нарешті хтось, навіть неоднозначний, наважився це зробити. І побоювання, чи це не призведе Словаччину до справді катастрофічних наслідків, яких, зрештою, можна було уникнути завдяки союзу з чехами. Другий уряд Володимира Мечіяра проіснував з червня 1992 року по березень 1994 року.

Тут варто зауважити, що питання незалежності Словаччини та України — це дві різні речі. Україна в той час проголосила незалежність від тоталітарного, страшного радянського режиму, відокремилася від дуже поганої держави, якою була і є Росія. Незалежність України, Литви, Латвії та Естонії означала зірвання з геополітичною недемократичною “культурою” російського Сходу та совка і обрання курсу на Захід, у європейське демократичне майбутнє. У випадку Словаччини таких асоціацій не було. Скоріше навпаки: це Чехія була більш розвинутою та більш “західною” державою і прихильники словацької євроінтеграції побоювалися, чи доцільно зривати державні зв'язки з Прагою, яка мала в той час дуже добрий імідж на Заході. Чи не призведе це до сповільнення євроінтеграційного курсу Братислави, чи нова держава зуміє створити структури незалежної держави, здобути респект у світі який про Словаччину нічого тоді не знав, а водночас чи зуміє провести потрібні реформи і реалізувати курс на інтеграцію з ЄС. Україні це тоді, на жаль, не вдалося. Однак Литві, Латвії, Естонії, Словенії та Словаччині таки все вийшло, хоча спочатку не було легко.

Березень 1993 р. – обрання першого президента Словаччини Міхала Ковача

У демократичній Чехословаччині президентів обирали не загальним голосуванням, а парламентом (у Польщі таким чином обрали генерала Войцеха Ярузельського у 1989 році). У такий спосіб Вацлав Гавел був обраний президентом Чехо-Словаччини в 1990 році. Після відокремлення спільної держави цей принцип залишився щодо Чехії та Словаччини. У парламенті президентами Чехії були обрані Вацлав Гавел, а потім Вацлав Клаус (Гавел був спочатку президентом Чехословаччини, потім на дві каденції президентом Чехії). 2 березня 1993 року в словацькому парламенті відбулися перші в історії незалежної Словаччини президентські вибори. Вибори президента в парламенті були за тодішньою конституцією обтяжені додатковими обмеженнями, кандидат мав набрати набагато більше голосів, ніж проста більшість. З цієї причини в 1998 році не вдалося обрати наступного президента Словаччини в парламенті, але про це трохи пізніше. 2 березня 1993 року Міхал Ковач був обраний першим президентом Словаччини. Спочатку він був соратником Мечіара, який, однак, після обрання пішов своїм шляхом і в якийсь момент став останнім бастіоном демократії, коли Мечіар перетворювався на авторитарного лідера. У 1994 році Ковач виступив із знаменитою промовою в парламенті, в якій різко критикував правління Мечіара. Почався гострий конфлікт, який тривав до кінця їх правління.

Березень - грудень 1994 р. - Уряд Йозефа Моравчіка

Авторитарні тенденції Владіміра Мечіара були особливо помітними та очевидними під час його другого уряду. У 1994 році незадоволені таким поворотом подій політики домоглися вотуму недовіри та рішення про дострокові вибори, які відбулися наприкінці 1994 року. Уряд Йозефа Моравчіка був перехідним, технічним. Нічим особливим не відзначився, ні позитивно, ні негативно. Проте опоненти Мечіара бачать у ньому черговий період нормальності, який сприяв тому, що Словаччина не випала з процесу євроінтеграції та дала демократії хвилину перепочинку, дозволивши демократичним силам консолідуватися.

Третій уряд Владіміра Мечіара (1994 – 1998)

В результаті виборів, що відбулися наприкінці 1994 року, до влади повернувся неславний Владімір Мечіар. Батько незалежності, домашній лідер, для багатьох людей, особливо з відчужених територій – «свій чувак». Для інших — диктатор у східному стилі, який на словах підтримував курс на євроінтеграцію, але хотів також співпраці з Росією. Якщо у Мечіарі бачите аналогію з Леонідом Кучмою або Віктором Януковичом — правильно міркуєте. Звісно, це інша держава та інші обставини, однак можна зробити такі паралелі.

Роки 1994-98 це був ключовий період «мечіаризму» та становлення незалежної Словаччини. З одного боку, спостерігається дедалі серйозніше порушення демократичних свобод, зростання впливу олігархічних бізнес-груп на життя країни. З іншого боку, побоювання, що після відокремлення від Чехословаччини країна зануриться в кризу і чорну зону, не виправдалися. Економічне зростання було не меншим, ніж у сусідів (поляків, чехів, угорців), автобани будувалися тоді швидше ніж зараз і ніж у тодішньої Польщі (за Мечіара побудували автобан між Братиславою та Тренчином та інші відтінки у напрямку Жиліни і Кошиць), поляки заздрили словакам доглянутими дорогами.

Уряд Владіміра Мечіара, як і інші країни Центральної Європи, тоді подавав заявку на членство в ЄС і НАТО. В економічному плані Словаччина відповідала критеріям навіть краще, ніж Польща. Словаччина мала вищий рівень ВВП на душу населення, тут проблема не в цьому. Проблемою ставало питання верховенства права, точніше його відсутність. У цьому відношенні Словаччина була більше схожа на тодішню Україну та Молдову, ніж на Польщу, Чехію та Угорщину. Саме за Мечіара Словаччина вибула з першої фази розширення НАТО (у 1999 році приєдналися лише Польща, Чехія та Угорщина) і з першої групи, з якою ЄС почав переговори про вступ (Польща, Чехія, Угорщина, Мальта, Словенія та Естонія). Було сумно це спостерігати, але Словаччина, незважаючи на все ще вищий ВВП на душу населення, ніж Польща, все більше віддалялася від Європи, тоді як Польща, Чехія та Угорщина тоді належали до євроінтеграційних лідерів.

Викрадення сина Міхала Ковача та вбивство Роберта Реміаша

Переломним моментом, після якого Словаччину Мечіара перестали сприймати як нормальну європейську країну, а почали називати квазіавторитарною державою, стало викрадення сина президента та подальше вбивство поліцейського, який «занадто багато знав» про цю тему. Президент Міхал Ковач не був ідеальним політиком. Якби не той факт, що наприкінці своєї політичної кар’єри він різко виступив проти Мечіара в той час, коли це справді вимагало мужності й означало багато, він увійшов би в історію як черговий політичний кар’єрист. Після того, як у 1994 році шляхи Ковача та Мечіара різко розійшлися, з табору Мечіара почався тиск на те, щоб Ковач залишив посаду. Коли «мирні» пропозиції з цього приводу не принесли результатів, почалися пошуки прославлених «гачків» із залученням політизованих спецслужб, зокрема SIS (Словацька інформаційна служба) під керівництвом суперечливого Івана Лекси.

Коли це не вдалось безпосередньо, постраждала сім’я голови держави. Син президента був відомий розгульним життям і звинувачувався в злочинах посполитого характеру. У Словаччині він був захищений імунітетом, але його розшукувала австрійська поліція. У рамках таємної операції сина президента викрали, вилили в нього велику кількість віскі, поки він не втратив свідомість, і перевезли в багажнику до австрійського Гайнбурга поблизу Братислави. Тоді владі Австрії повідомили, що на їхній території знаходиться чоловік, на якого раніше був виданий міжнародний запит на арешт. Усе це було спрямовано на те, щоб дискредитувати президента, поставивши його близьких у незручне становище та змусивши його піти у відставку.

У квітні 1996 року всю Словаччину сколихнуло вбивство Роберта Реміаша, співробітника спецслужб, якого, на думку багатьох, було вбито явно за політичним замовленням. Роберт Реміаш був звичайним офіцером, але «забагато знав» про викрадення сина президента. Це переповнило чашу гіркоти. Після цих подій Західна Європа відвернулася від Словаччини, переговори про членство в ЄС і НАТО не були формально перервані, а сповільнені. А в Словаччині зростала незгода з такими формами правління та зростали побоювання, що країна рухається до авторитаризму в стилі Лукашенки.

Подібних ситуацій було більше. Наближалися вибори 1998 р. Мечіар і його оточення подбали про таке виборче законодавство, щоб максимально ускладнити шанси опозиції. Були побоювання, чи будуть вибори взагалі чесними. Перед виборами відбулися масові демонстрації демократичної опозиції, соціальне напруження досягло апогею.

Крім того, за кілька місяців до парламентських виборів закінчувався термін повноважень президента Міхала Ковача. Лідери інших країн Центральної та Західної Європи прощалися з ним з почестями, ставлячись до нього як до останнього притулку демократії в Словаччині, яка дедалі більше занурювалася в авторитаризм. Нового президента мав обирати парламент, у якому коаліція, що підтримувала Мечіара, мала більшість, але недостатню для обрання президента (потрібна була кваліфікована більшість, тобто більше 50%). Незважаючи на кілька спроб, нового президента не вдалося обрати, тому посада залишилася вакантною. Згідно з конституцією, посаду виконувача обов’язків президента обіймав прем’єр-міністр, тобто Владімір Мечіар. В Україні у таких ситуаціях виконуючим обов'язки президента є голова Верховної Ради України, на цій підставі президентські повноваження переймав на кілька місяців у 2014 році Олександр Турчинов. Користуючись нагодою, Мечіар як в.o. президента оголосив так звану «мечіарівську амністю», яка звільнила від кримінальної відповідальності причетних до викрадення сина Міхала Ковача та вбивства Роберта Реміаша. Після відходу Мечіара багато років намагалися їх скасувати, але вдалося це лише у 2017 році.

Спадщина мечіаризму

Правління Владіміра Мечіара закінчилося в 1998 році завдяки надзвичайній консолідації прозахідної опозиції. Опозиція обійшла підвищені виборчі бар’єри для коаліції, створивши тимчасову політичну партію SDK – Slovenská demokratická koalícia. Хоча HZDS виграла вибори, вона не змогла сформувати уряд. Наступні вісім років прем’єр-міністром став Мікулаш Дзурінда, уряд якого запровадив ліберальні економічні реформи та наздогнав відставання в євроінтеграції, завдяки чому Словаччина у 2004 році вступила до НАТО та ЄС разом із Польщею, Чехією, Угорщиною та іншими країнами Центральної та Східної Європи.

Часи мечіаризму в Словаччині сьогодні вважаються досить темними, хоча, звичайно, не для всіх. Мечіар мав велику підтримку, особливо у малих містечках та на селі, у соціально ізольованих регіонах, завдяки своїй популістській політиці та соціальним пакетам. Проте політика Мечіара не вирішила системно проблеми соціального відчуження, а також не створила тривалих механізмів розвитку для бідніших повітів, особливо тих, які розташовані на сході країни та на кордоні з Польщею. Часи Мечіара були періодом дикої приватизації і створення олігархів та зв’язків тодішньої політичної еліти з людьми з комуністичних спецслужб, корумпованими суддями та прокурорами, кримінальним підпіллям. Це призвело до створення олігархічної системи та дивних фінансових повноважень, які виросли в непрозорих обставинах. Створені за Мечіара олігархічні групи опанували, зокрема, ринок дорогих готелів та лижніх трас у Високих та Низьких Татрах. Вони також великою мірою контролюють ринок нерухомості у Братиславі, зокрема, у найдорожчих місцях столиці.

Словаччина бореться з цією проблемою досі. Недавнє вбивство журналістів-розслідувачів Яна Куцяка та Мартіни Кушнірової також є наслідком створених у той час структур. Владімір Мечіар пояснював, що Словаччина хотіла йти власним шляхом на Захід, що вона не хотіла продавати державні підприємства західному капіталу за прикладом Польщі та Угорщини, а хотіла створити еліту “словацьких капіталістів”. Так і зробили – за українським і російським зразком, але, звичайно, в менших масштабах. Найбільшого хаосу Мечіар зробив у судочинстві та прокуратурі. Він укомплектував судову систему людьми з тіньовою репутацією, яких звинувачують у корупції та зв’язках із злочинним світом і з Росією. Це стосувалося як простих призначень суддів і прокурорів, так і високих посад у Верховному суді, Конституційному суді в Кошицях, а також радах суддів і прокурорів. Завдяки практичній незмінюваності суддів і прокурорів та тривалим термінам повноважень у структурах судової влади ця система збереглася донині – Меч’яр давно відійшов від політики, але лише сьогодні адвокатській спільноті вдається очистити свої структури від найбільш суперечливих та корумпованих людей.

Для внутрішнього користування Мечіар побудував свою популярність на конфліктах з мадярською меншиною, численною на півдні країни, і на ляканні словаків з півночі угорською загрозою. Ще більш радикальним у цих діях був одіозний лідер коаліційної Словацької національної партії (SNS) Ян Слота, багаторічний пріматор (мер) Жиліни. Антиугорські дії розкритикували в Європі як чергову ознаку порушення демократичних стандартів. Було запроваджено обмеження на використання мадярської мови в публічному просторі та освіті, була запроваджена адміністративна реформа зі штучним поділом Словаччини на 8 країв із дуже неприродними кордонами, керуючись мотивацією, що мадяри не повинні становити більшість у жодній із них.

З іншого боку, слід визнати, що антиугорські фобії від початку словацької незалежності виникли не на порожньому місці. Навіть сьогодні в Угорщині існує дуже сильний ревізіоністський рух, і впливові політики з Будапешта з Віктором Орбаном включно навіть закликають змінити кордони або принаймні надати угорськомовним регіонам у сусідніх країнах, з Україною включно, широку автономію. Угорські політики регулярно втручаються у внутрішні справи сусідньої України, наприклад, фінансуючи виборчі кампанії угорських кандидатів на Закарпатті. Не інакше було і в угорсько-словацьких відносинах. Радикальні активісти SMK (Партія угорської коаліції) висунули вимоги широкої угорської автономії з центром у Комарні. Крім того, Угорщина тоді була значно кращою в економічному та політичному плані, ніж Словаччина (це змінилося у 2006 році), Будапешт був динамічною європейською столицею, а порівняно з ним Братислава тоді ще була досить провінційним містом. Тепер це вже зовсім інакше, Братислава суттєво змінилася, стала динамічною європейською метрополією, однак у 90-тих роках була радше людям на сміх, чого прикладом була відома комедія “Євротур” (Eurotrip).

Словаччина, яка тільки будувала свою державність, боялася за свою територіальну цілісність, а багато словаків боялися, чи нова держава виживе. Словаки мали нецікавий досвід першої словацької держави (1939-45), коли Угорщина анектувала значну частину словацької території з містом Кошице включно. Слід пам’ятати, що це був час кровопролитної війни в Югославії та військових конфліктів на пострадянському просторі – активних у Чечні, заморожених у Придністров’ї та на Кавказі. Чи Словаччина, будучи новою і досить слабкою країною, не розділить долю Боснії і Герцеговини, Молдови та Македонії, які ще не вступили в ЄС і перебувають у досить слабкій позиції? Це могло статися, тим паче, що Словаччина була у сфері інтересів Кремля, який був зацікавлений у дестабілізації ситуації в багатьох країнах, щоб перешкодити їх євроатлантичній інтеграції та утримати її в орбіті свого впливу.

На жаль, Мечіар і Слота цинічно використовували і розпалювали ці настрої, замість того, щоб придушувати їх і шукати згоди – як його наступники з команди Мікулаша Дзурінди. Цікаво, що найбільші антиугорські фобії були у жителів прикордонного з Польщею Жилінського краю, які ніколи не бачили Угорщини і угорців. З іншого боку, на етнічно змішаних територіях відносини між словаками та угорцями були хорошими і антиугорська риторика там не спрацьовувала.

Проте в економічному плані за часів Мечіара справи були не такими вже й поганими. Вже у 1980-х роках Словаччина в економічному плані була набагато кращою, ніж охоплена кризою Польща. У Польщі був воєнний стан 1981-83, економічна розруха і порожні полиці в магазинах, у Чехословаччині «маленька стабілізація» тривала до кінця. В Чехословаччині 80-тих років не було ідеально, але такого, як у Польщі, коли за туалетним папером стояли величезні черги, не було. Зате в комуністичній Польщі була більша моральна свобода, більша свобода думки, зокрема сатири, рок-музики, але навіть в урядовій пресі можна було дозволити собі більше, ніж у південних сусідів.

Словаччина, з іншого боку, не тільки почала з вищого рівня ніж Польща, але уникла такого економічного шоку одразу після падіння комунізму, яке внаслідок реформ Лешека Бальцеровича зазнали поляки у 1989-92 роках. Економічне зростання Словаччини, досить хороше, також продовжувалося після 1994 року за Мечіара, незважаючи на авторитарні тенденції у державі. Також відбувалися досить амбітні інвестиції в інфраструктуру, включаючи будівництво автомагістралей (особливо від Братислави до Жиліни). Поляки, які приїзджали до Словаччини за часів Мечіара, були позитивно вражені станом словацьких доріг, перетин словацького кордону був наче в’їздом до Європи. У 1990-х роках Польща майже не будувала автомагістралей, набагато менша Словаччина в той час досягала вражаючих успіхів. Через два десятиліття ситуація змінилася на протилежну, або вирівнялася. Однак до кінця правління Мечіара стало зрозуміло, особливо для тих, хто був у курсі, що відносні економічні та інфраструктурні успіхи цієї команди здебільшого базувалися на дуже слабкій основі, включаючи зростаючий борг і дефіцит, а також поглиблення структурних проблем. А наступники, прийшовши до влади, знайшли порожні кошти та необхідність затягувати паски, потрібні були болісні реформи, які однак словаччина часів Мікулаша Дзурінди зробила дуже вдало.

Успіхом Мечіара було також створення досить ефективної (хоча й обтяженої патологіями, як у судочинстві та прокуратурі) адміністрації нової держави, від якої спочатку не очікували успіху і багато хто сумнівав, чи Словаччина взагалі виживе. У 1992 році частина чеської еліти була переконана, що варто дозволити Словаччині стати незалежною, бо вони не впораються і через рік-два проситимуть об’єднання, на нових умовах і без взаємних претензій. Більшість прозахідних і реформаторсько налаштованих словацьких політиків у 1992 році були проти проголошення незалежності, вони вважали, що вона не може бути успішною, що це закінчиться повною катастрофою. Незважаючи на суперечки, про які я згадував раніше, словацька держава під правлінням Мечіара стала фактом, вона набирала сили, боролася з проблемами – але не такого рангу, як Україна, Білорусь, Молдова, Боснія чи Македонія. Європейський Союз і НАТО, призупинивши переговори про вступ під час правління Мечіара (але так і не перервавши їх), визнали, що Словаччина в економічному плані набагато краща, ніж Румунія, Болгарія чи навіть країни Балтії (Литва, Латвія, Естонія). Проблема Словаччини полягала у верховенстві права, а не в економіці та інфраструктурі. Тому спадкоємцям було відносно легко наздогнати згаяне і приєднатися до західного світу, приєднавшись до ЄС одночасно з Польщею, Чехією та Угорщиною. Але про це трохи пізніше.

Правління Мікулаша Дзурінди (1998 – 2006)

Демократичним і прозахідним колам вдалося усунути Мечіара від влади в результаті величезної соціальної мобілізації та консолідації різних кіл у тактично складні коаліції. Але майбутня урядова коаліція була справді строкатою та екзотичною. Обрати кандидата на посаду нового прем’єр-міністра було дуже складно, оскільки такі амбіції були у багатьох лідерів партій, а це означало б надмірне посилення однієї політичної сили за рахунок іншої. У підсумку було вирішено зробити ставку на тоді слабкого, невиразного Мікулаша Дзурінду. Як і роком раніше, у 1997 році, прем’єр-міністром у Польщі став не лідер переможної партії AWS Мар’ян Кшаклевський, а нікому не відомий Єжи Бузек. Мікулаш Дзурінда мав бути саме таким технічним, тимчасовим прем’єр-міністром без власних політичних амбіцій. Проте швидко здобув незалежність і став справжнім лідером не лише своєї партії SDKÚ, а й усього правоцентристського табору.

Сьогодні мало хто про це пам'ятає, але в першому уряді Мікулаша Дзурінди була також партія майбутнього лідера “Смеру” - Роберта Фіцо. Трохи пізніше – це був найбільший конкурент Дзуринди та політиків з його табору, тричі прем'єр-міністр. Це свідчить про те, наскільки широкою була антимечіарівська коаліція. Тим не менш, вона не лише провела далекосяжні економічні та політичні реформи, а й відстояла свою перемогу на парламентських виборах 2002 року. Після них реформи ще більше прискорилися, у 2002-2006 роках Словаччина приєдналася до НАТО та ЄС і почала спроби перейти на євро, які закінчилися успішно в 2009 році. Дзурінді і його команді навряд чи хтось прогнозував успіх. І все ж!

Одразу після парламентських виборів виникла проблема вакантної посади президента. Після Владіміра Мечіара обов’язки глави держави тимчасово перейняв новий прем’єр-міністр Мікулаш Дзурінда, але така ситуація не могла тривати вічно. Було вирішено відмовитися від виборів президента в парламенті і змінити конституцію таким чином, щоб президент обирався загальним голосуванням, у виборах. Перші президентські вибори в Словаччині відбулися в 1999 році. Переміг Рудольф Шустер, кандидат від реформаторських, прозахідних сил, раніше мер Кошиць, представник німецької меншини у Словаччині. Працював на євроатлантичну інтеграцію Словаччини, підтримував реформи. Незважаючи на похилий вік, брав участь у спільних походах глав центральноєвропейських країн на Герлах — найвищу вершину Татрів та всіх Карпат (зокрема, у цьому форматі зустрічалися Рудольф Шустер і польський президент Олександр Квасьневський). Шустер відіграв важливу роль у відновленні діяльності Вишеградської групи. Завдяки йому та прем’єр-міністру Дзурінді Словаччина повернулася до цього формату регіональної співпраці, після того, як V4 стала де-факто групою V3 у період Мечіара, якого ізолювали на міжнародній сцені. Кілька років Вишеградська група була співпрацею лише Польщі, Чехії та Угорщини з видимою діркою посередині, і в цьому форматі три країни Центральної Європи (без Словаччини) приєдналися до НАТО в 1999 році.

Правління Мікулаша Дзуринди було пов'язане з далекосяжними ліберальними реформами. Словаччина була однією з перших європейських країн (після Естонії), яка запровадила простий плоский податок (єдиний податок) на низькому рівні, замінивши попередню складну та корумповану систему, що означало справжню революцію. Плоский податок, запроваджений у контексті того часу, спрацював, це був важливий фактор, який привів іноземні інвестиції до Словаччини, включно з відомими автомобільними заводами. На думку багатьох економістів, премія за впровадження цієї простої системи була дана країнам, які ввели її першими, коли вона була своєрідною новинкою і символом інновацій. Подібне було з країнами, які першими в Центральній та Східній Європі ввели євро – інші країни не мали цього бонусу, але про це трохи пізніше.

Зараз єдиний податок більше не вважається в Європі найбільш відповідним рішенням, навпаки, соціальна солідарність і державні послуги набувають більшого визнання, ніж тоді. У той час, однак, було інакше і була певна мода на низький єдиний податок, Словаччина скористалася цією можливістю, увійшла в хороший історичний контекст і добре на цьому вийшла.

Словаччина в обох випадках використала свій шанс, мала свої «п'ятихвилинки» і наздогнала сусідів. Наш сусід досяг вражаючих економічних результатів, і недарма його називали в той час «економічним тигром Європи». З того часу відбувається бурхливий розвиток Братислави та Кошиць. Раніше провінційні та занедбані, вони стали справді європейськими мегаполісами – хоча, звісно, не позбавлені проблем і занедбаних районів. Символом економічного підйому епохи Дзурінди стала тодішня «гонка» між країнами нашого регіону за великі та престижні іноземні інвестиції. Інвестори, маючи на вибір кілька вдалих локацій у країнах V4, у багатьох випадках обирали Словаччину, що підкреслювало імідж цієї країни як «європейського тигра». У цьому контексті всі ми асоціюємо відомі автомобільні заводи, але галузей, в яких сучасні заводи виростали, у Словаччині є повний спектр — від компонентів для електронних пристроїв, через побутову техніку, до взуттєвої фабрики. Ці кілька років повністю змінили словацьку промисловість і всю економіку. Саме тоді Словаччина з країни, пов’язаної переважно з сільським господарством і туризмом, стала індустріальною країною – як сусідня Чехія чи Німеччина.

Інтеграція з ЄС і НАТО

У 1998 році почалася перша хвиля переговорів про вступ між країнами Центральної Європи та Європейським Союзом. До першої авангардної групи запросили лише шість найкраще підготовлених країн: Польщу, Чехію, Угорщину, Словенію, Естонію та Мальту. Передбачалося, що деякі з цих країн першими приєднаються до ЄС, а інші – лише під час другої хвилі розширення, і, можливо, надовго їх позначатимуть як країни другого сорту. На жаль, це сталося у випадку Румунії та Болгарії, які, незважаючи на приєднання до ЄС у 2007 році (тобто досить швидко після Польщі), у 2022 році надалі ще не стали членами зони Шенген.

Лише у 2000 році ЄС розпочав переговори з іншою групою країн-кандидатів: Словаччиною, Румунією, Болгарією, Кіпром, Литвою та Латвією. Тоді польські ЗМІ зневажливо ставилися до Словаччини та Литви як до нібито відсталих країн, які не мають шансів приєднатися до ЄС у першій хвилі розширення. Тим часом Словаччина, як і інші «європейські тигри» того часу (Литва та Латвія), досягла вражаючих успіхів як у плані реформ, економічного зростання та розвитку, так і в закритті наступних розділів переговорів про вступ у ЄС. Про хід переговорів тоді у польських ЗМІ повідомляли у формі, схожій на опис спортивних результатів. Майже щодня газети описували, скільки розділів про вступ кожна країна закрила, і як у цьому рейтингу виглядають Польща та інші країни. На загальний подив, різко піднялася Словаччина. Але це мало свою ціну, яка досі впливає на рівень цін на продукти харчування та взаємовідносини Словаччини з Польщею.

Що ж, переговори про вступ Польщі до ЄС у якийсь момент застрягли на темі сільського господарства та дотацій польським фермерам. Польща має один із найвищих показників у Європі за відсотковою часткою населення, яке живе за рахунок сільського господарства. Зараз становище фермерів набагато краще, але до вступу Польщі в ЄС такого не було. Господарства роздроблені, альтернативи немає. Поляки мусили вести переговори різко й наполегливо. Зовсім інший характер має словацьке сільське господарство. Набагато більші ферми і набагато менший відсоток населення живе за рахунок сільського господарства. У Словаччині є урбаністичний порядок, тоді як у Польщі — хаос. У Малопольщі, крім гір, лісів і Блендовської пустелі, практично немає незабудованих територій. Скріз є забудова посеред поля, будинки хаотично поставлені, без жодного плану та порядку, виглядає це дуже негарно та спричиняє проблеми. У Словаччині (за винятком, серед іншого, регіону Кисуце) є компактна сільська забудова – і навколо неї величезні масиви незабудованого простору, сільськогосподарські території, луки та ліси. Урбаністичний порядок. З іншого боку, ще збереглися агрокорпорації, приватизовані державні сількі господарства. У Польщі їх розвалили рішенням Лешека Бальцеровича в 1990 році, що спричинило багато соціальних проблем, яких Словаччина уникнула.

Тим не менш, у Словаччині вже в 1990-х роках значно менший відсоток сільських жителів порівняно з Польщею заробляв на життя сільським господарством. Багато жителів сільської місцевості працювали і працюють у сусідніх містах, наприклад, у промисловості, торгівлі та сфері послуг. Багато з них їдуть працювати за кордон – до Австрії, чеської Острави, Німеччини, чи на заробітки в далеку Братиславу та околиці. Словаччина, натомість, уникла такої ж сильної залежності держави від роздрібненого сільського господарства, як у Польщі, у тому числі від малих нежиттєспроможних господарств. Перенаселене та бідне «галицьке село» є проблемою для Польщі, але не для Словаччини. Це вплинуло на стиль ведення переговорів про вступ до ЄС та на подальші дії.

Там, де польські перемовники застрягли (про сільське господарство), словацькі перемовники пройшли гладко. Братислава погодилася на фінансові рішення, які були не зовсім вигідні для словацьких фермерів, тому й вступила до ЄС разом із Польщею у 2004 році, а не лише з Румунією та Болгарією у 2007 році. Польща вела жорсткі переговори і добилася збільшення субсидій і кращих умов для фермерів. Наслідки ми відчуваємо досі. Цей факт робить польську їжу дешевшою за словацьку, завдяки чому польські фермери та експортери харчових продуктів виграють на словацькому ринку. Ось чому словаки так охоче їдуть за покупками до польської Яблонки, Нового Таргу, Закопаного чи навіть Кракова.

Але є й інший бік медалі – роздратування словацьких фермерів, виробників та бізнес-політичного лобі таким станом речей. Звідси численні звинувачення та дії, що дискредитують польську їжу, продукти харчування, а відтак навіть Польщу як таку. Подаються вони як «польське сміття», «польське лайно», «отруєна їжа» - словаки переконані, що польська їжа дешева саме тому, що неякісна та фальсифікована, небезпечна для здоров'я. Минуло понад 20 років від появи джерела цієї проблеми у вигляді різних стратегій у переговорах про вступ до ЄС між Лешеком Міллером і Мікулашем Дзуриндою. Цінова різниця та викликані ними лобістські кампанії залишилися, що для людей, які не спеціалізуються на польсько-словацькій співпраці, сприймається як ознака неприязні словаків до поляків.

З іншого боку, низькі ціни на продукти харчування в Польщі в Словаччині часто помилково пояснюють ознакою «типової хитрості» поляків, які нібито хочуть обдурити словаків і є поганими людьми. Якщо їжа неприродно дешева, це означає, що вона має бути лайном, полякам начебто доводиться обманювати якість і безпеку, проштовхувати словакам шахрайські та небезпечні продукти – вважають багато словаків. «Але ці словаки не дуже підприємливі, це майже комунізм, адже все у них так дорого. Вони гірші за нас, вони ментально залишилися в комунізмі, а ми такі круті, підприємливі та модерні», – думають собі багато поляків. Ці взаємні стереотипи є однією з найбільших проблем у польсько-словацькій співпраці. Мало хто знає, звідки це взялося, що це стало наслідком специфіки переговорів про вступ до ЄС і конкретних умов, які змусили словацьку владу піти на поступки в сільському господарстві та субсидіях. Варто у цьому розібратися, пояснювати всі ці нюанси.

Врешті решт Словаччина не тільки наздогнала, але й у фінальній фазі переговорів – випередила Польщу та кілька інших країн. Словаччина, Польща та вісім інших країн приєдналися до ЄС 1 травня 2004 року. Місяцем раніше, 29 березня 2004 року, Словаччина разом з Литвою, Латвією, Естонією, Румунією, Болгарією та Словенією приєдналася до НАТО. Через три роки, у грудні 2007 року, Польща, Словаччина та інші нові країни ЄС (за винятком Румунії та Болгарії) приєдналися до Шенгенської зони, що стало третім етапом євроатлантичної інтеграції країн нашого регіону. Наступні етапи європейської інтеграції включають прийняття євро деякими державами-членами та створення автобусних і залізничних мереж місцевого транскордонного сполучення на кордонах країн ЄС та третіх країн, включаючи Україну. Останнє є найбільшою проблемою та залишається найважливішим викликом для польсько-словацької співпраці місцевого самоврядування.

Опозиція і створення партії “Смер”

Опозицією проти Дзурінди в ті часи, особливо на початку, був Владімір Мечіар і його партія HZDS. Протягом перших кількох років вона була ще дуже сильною, навіть вигравала вибори та опитування, але не могла сформувати уряд, оскільки більшість мали правлячі правоцентристські прозахідні партії. Так було на парламентських виборах 2002 року, на яких HZDS Мечіара посіла перше місце з результатом 19,5%. Перед виборами здавалося, що Мечіар може повернутися до влади, що могло б зірвати наслідки реформ першого уряду Дзурінди та перешкодити вступу Словаччини до ЄС і НАТО через два роки. Проте новий, другий уряд Мікулаша Дзурінди був сформований чотирма партіями правоцентристської коаліції, включаючи угорську меншину: SDKÚ (партія Дзурінди), SMK (Угорська коаліційна партія), KDH (Християнські демократи) і ANO (це була “сезонна” партія, створена бізнесменом і телемагнатом Павлом Руско, якого сьогодні вже ніхто не пам'ятає).

Сила Владіміра Мечіара була значною мірою в настроях жителів, які постраждали від реформ Дзурінди та підтримки в відчужених областях. Мечіар мав велику підтримку серед людей похилого віку, він також був вже старшим, тому навіть з демографічних причин було зрозуміло, що ця партія не має майбутнього. Тим паче, що це була типова лідерська партія – без Мечіара вона не мала б сенсу більше існувати. А цей був ще сильною, але вже згасаючою зіркою, додатково обтяженою не дуже демократичним і досить антиєвропейським минулим.

У цій ситуації виникла прогалина для появи нової політичної сили, дещо граючої як Мечіар, популістської як він, але все ж поважаючи курс на Європу. Якщо вона порушує правила – то не в такий грубий спосіб і вміє це приховати під гарним піаром і сучасністю. У 1999 році була заснована соціал-демократична партія «Смер» (Smer), що українською значить «Напрямок», під керівництвом тоді ще відносно молодого харизматичного лідера Роберта Фіцо, майбутнього прем'єра. У той час Фіцо був амбітним юристом, який розпочав свою кар’єру наприкінці комунізму. Вважався кар’єристом без ідеології, і водночас прагматиком, який не мав морального опору до різних не обов’язково благородних вчинків, але водночас, на відміну від Мечіара, не був непередбачуваним деспотом. Його життєву позицію добре ілюструє його відома заява в одному з інтерв’ю про те, що він не помітив падіння комунізму, тому що був зайнятий у той час, роблячи кар’єру. Особливість «Смеру» полягала в тому, що це була перша партія, створена з нуля не на основі ідеології, а як маркетинговий продукт. Смер став результатом роботи політтехнологів, маркетологів, його створенню передували достовірні соціологічні дослідження. Здебільшого це була партія бізнесменів і олігархів, які заробили статки за часів Мечіара і хотіли інвестувати в новий політичний продукт.

Смер вперше пройшов до парламенту у 2002 році, зайнявши третє місце з підтримкою 13,5%. Другий термін Мікулаша Дзурінди (2002-2006) став періодом ще більшого прискорення реформ та економічного зростання, вступу Словаччини до ЄС і НАТО, але також і дедалі різкішої критики уряду з боку опозиції. І не лише від Мечіара, що символізував минулу епоху, а й від все більш і більш гнуткого сучасного Смеру.

У 2004 році завершився термін повноважень президента Рудольфа Шустера і відбулися другі в історії Словаччини прямі вибори президента. На диво для всіх кандидат від правлячої коаліції Едуард Кукан не пройшов навіть до другого туру. Вибір стояв між Владіміром Мечіаром та його колишнім соратником Іваном Ґашпаровічем, який також представляв подібний стиль політики, далекий від реформаторської еліти. Ґашпаровіч зрештою переміг на виборах також завдяки голосам прихильників реформ і європейського курсу, які голосували не стільки за нього, скільки проти Мечіара. Іван Ґашпаровіч обіймав посаду два терміни, до 2014 року. Його президентство було пасивним і нецікавим, але всупереч побоюванням деяких, президент не відігравав жодної деструктивної ролі, загалом він підписував майже всі закони всіх урядів (Дзурінди, Фіци, Радічової) і співпрацював із кожними наступними прем’єр-міністрами. Оглядаючись назад, можна сказати, що Ґашпаровіч був нічим не примітний – у нього практично не було власної ініціативи, найчастіше він був помітний на хокейних матчах, але також нічого не псував і не робив словакам скандалів, як чеські президенти Вацлав Клаус та Мілош Земан.

Перший уряд Роберта Фіцо та прийняття євро

2006 рік приніс довгоочікувану перемогу Смеру, який сформував урядову коаліціюз HZDS на чолі з Владіміром Мечіаром і дуже ксенофобною та скандальною на той час Словацькою національною партією (SNS) на чолі з Яном Слотою. Роберт Фіцо став прем'єр-міністром уряду. Для Західної Європи ця коаліція була шоком, HZDS і SNS мали дуже погану, скандальну репутацію, вони не відповідали стандартам нормальних демократичних партій. Популізм Смеру також викликав занепокоєння, тому виникли побоювання, що новий уряд згорне реформи, обмежить демократичні свободи та відмовиться від прийняття Словаччиною євро – процес інтеграції з валютним союзом розпочав уряд Дзурінди і в 2006 році вже перебував на кінцевій стадії.

Деякі побоювання щодо нового уряду, на жаль, справдилися, особливо щодо верховенства права. Фіцо розпочав війну з несприятливими ЗМІ (наприклад, газетою SME), кампанію проти національних меншин (особливо угорських) і розв’язав конфлікт між Братиславою та Будапештом. Деякі європейські політики заморозили свої контакти зі словацьким табором влади, на початку це було досить жорстко. Однак Фіцо був політиком іншого класу, ніж Мечіар, і не хотів опинитися в міжнародній ізоляції. Він зберіг ті реформи попередника, які найбільше цінували тоді на Заході, і сприятливий клімат для іноземних інвесторів, але зробив чітку корекцію в бік соціальної сторони. Однак новий прем'єр міг собі це дозволити. Після 8 років правління Дзурінди він отримав країну яка вже була членом ЄС і отримувала від того всі можливі користі, з великим економічним зростанням, добрим іміджом у Європі. Отримав пришвидшену та реформовану економіку, іноземні інвестиції та низький дефіцит, який можна було збільшити для соціальних цілей, і водночас все ще відповідав критеріям для членства в зоні євро. Однак найважливішим рішенням, яке розвіяло сумніви партнерів по ЄС, було продовження зусиль щодо переходу на європейську валюту. На останній прямій уряд Роберта Фіцо та центральний банк провели операції, що призвели до зміцнення словацької корони, тодішньої національної валюти. Ідея полягала в тому, щоб прийняти євро за максимально міцним обмінним курсом, що означало вищі доходи та заощадження для словаків, але також вищі ціни, ніж у їхніх сусідів (поляків, чехів та угорців).

Словаччина ввела євро 1 січня 2009 року. Відразу після цього почалася світова економічна криза, в результаті якої польська валюта стрімко знецінилася по відношенню до євро. Поляки помилково сприйняли ці обставини як «раптове зростання цін у Словаччині після прийняття євро», і тому в Польщі досі існує міф, що «словаки лохи, вони ввели євро без потреби, тому що раніше в їхній країні було дешево, а після прийняття євро стало дорого». Реальність, однак, була прямо протилежною. Саме польська (а також чеська та угорська) валюта втратила свою вартість, тоді як словаки стали багатшими завдяки конвертації крон у євро за високим обмінним курсом. Інфляція на той час була мінімальною, і уряд, пам'ятаючи випадки заокруглення цін в Італії чи Німеччині, запровадив драконівські штрафи за "необґрунтовані" випадки використання валютних змін для підвищення цін. Кожному громадянину видали спеціальний єврокалькулятор, а подвійне позначення цін у євро та кронах було обов’язковим задовго до і довго після переходу на спільну валюту.

Те, що було добре для гаманців простих словаків, які могли нарешті дозволити собі шопінг в Австрії чи поїздки на відпочинок в Альпи чи Адріатику, було серйозним викликом для словацької економіки. Особливо для фермерів, виробників продуктів харчування та туристичної галузі в прикордонних регіонах, а також для експортерів. Раніше Словаччина була конкурентоспроможною за ціною, наприклад, у порівнянні з сусідньою Польщею чи Угорщиною, за кілька місяців це змінилося. У результаті словаки почали приїжджати до Польщі за дешевшими покупками, а не навпаки як це було раніше.

Однак ця ситуація стала поштовхом для словацької індустрії та туризму, словацькі підприємства були змушені почати конкурувати не нижчими цінами, а якістю та більшою ефективністю. Іншого шляху не було. Щоб утриматися на ринку в цій ситуації, підприємцям довелося модернізувати свої підприємства, скоротити витрати, здійснювати інвестиції та зосереджуватися на інноваціях. Багато дрібних сімейних підприємств, які на прикордонні жили суто за рахунок покупок поляків, розвалилися або звели свою діяльність до мінімуму – це стосується, зокрема, невеликих пансіонатів, магазинів і барів у прикордонних містах та селах. Загалом ця «маленька шокова терапія» була корисною для словацької економіки та стала ще одним поштовхом до її модернізації. А завдяки введенню євро до Словаччини потекла чергова хвиля іноземних інвестицій, країна вже остаточно інтегрувалася в економічну систему єврозони, тоді як, наприклад, сусідня Угорщина чи навіть Чехія відстали і занурилися в застій на кілька років.

Перехід на євро мав важливе значення для подальшої політичної кар'єри Роберта Фіцо та його однопартійців. Таким чином «Смер» заслужив довіру в очах західних партнерів і до нього почали ставитися як до нормальної європейської партії соціально-демократичного спрямування, незважаючи на численні проблеми з корупцією у вищих ешелонах влади. Фіцо навчився на помилках Мечіара і, незважаючи на численні скандали на стику великого бізнесу, політики та юстиції, поводився витонченіше, по-європейськи. Мечіар був одіозним і огидним для європейських партнерів, з однозначним іміджом деспота. Фіцо ж відмінно засвоїв європейські салони. Незважаючи на симпатії до Росії та різних сатрапій (Куба, Венесуела), нечутливість до порушень прав людини (наприклад, Китай, пострадянський простір), він умів чудово маневрувати та ладнати з європейською елітою.

Прийняття євро, вступ до Шенгенської зони та пов'язані з цим соціально-економічні процеси ще більше інтегрували Словаччину з країнами єврозони, які фактично отримали пріоритет у взаємовідносинах. Австрія стала головним сусідом Словаччини, випередивши в цій ролі Чехію, не кажучи вже про зовсім незначущі з точки зору Братислави Польщу та Україну. Територія, що охоплює Братиславу, Відень і все, що між ними, стала чимось на зразок загального транскордонного мегаполісу, який зазвичай називають Twin City. Австрія є єдиним сусідом Словаччини зі спільною європейською валютою, а завдяки своїм мовним та економічним зв’язкам вона також є природним мостом між Словаччиною та Німеччиною (особливо Баварією) та головним торговим партнером. Відень знаходиться всього в годині їзди від Братислави, а між двома містами кожну годину або частіше курсують поїзди і автобуси, і навіть водні експреси на Дунаї (півтори години). Щодня десятки тисяч словаків їдуть з Братислави на роботу до Відня, але є також багато людей, які щодня їздять з австрійських сіл та містечок на роботу до заможної, динамічної Братислави. Декілька тисяч словаків переселилося до сусідніх австрійських сіл та до містечка Гайнбург, однак вони не працюють у Австрії, тільки доїжджають щодня у словацьку столицю. Це транскордонна реальність, яка за кілька років, можливо, в меншому масштабі, з’явиться також між Ужгородом та Кошицями. Я особисто дуже вболіваю за такий розвиток подій і також з думкою про це, щоб посприяти такій українсько-словацькій євроінтеграції я вирішив написати цю книжку.

Коротке правління Івети Радічової та скандал "Горила"

У 2009 році відбулися президентські вибори, які стали плебісцитом підтримки двох конкуруючих варіантів - одного, зосередженого навколо Роберта Фіцо, і того, який не підтримує правоцентристську коаліцію Мікулаша Дзурінди. Проте обидва основні гравці пішли в тінь. Ні Фіцо, ні хтось із “Смеру” не балотувався, вони підтримали чинного президента Івана Ґашпаровіча, який балотувався на переобрання і набрав 46,7% у першому турі. Дзурінда також знав свої слабкі сторони, натомість його партію SDKÚ представляла популярна Івета Радічова, яка набрала 38% у першому турі та мала хороші шанси стати першою жінкою-президентом в історії Словаччини. Остаточно першою словацькою президенткою стала десять років пізніше Зузана Чапутова, яка також має прозахідне та проукраїнське погляди.

Інші кандидати тоді не мали більшого значення, наприклад колишній дисидент Франтішек Міклошко, третій у черзі, набрав лише 5,4%. Зрештою, Іван Ґашпаровіч переміг, подолавши Радічову у другому турі з рахунком 55,5% проти 44,5%. Проте результат Івети Радічової був вражаючим, і на базі доброго результату з президентських виборів вона стала першою в історії Словаччини (і поки що єдиною) жінкою-прем’єр-міністром після парламентських виборів у травні 2010 року.

Повернення правоцентристської коаліції було досить неочікуваним. Смер переміг на виборах 2010 року, але його коаліційний партнер HZDS не пройшов до парламенту. Це стало символічним, остаточним завершенням політичної кар’єри Владіміра Мечіара, партія якого HZDS набрала 4,32% (виборчий бар’єр становить 5%) і практично завершила там свою діяльність. Тоді несподівано до парламенту потрапили нові партії: SaS (Слобода і Солідарність), у списках якої також були представники з нового руху OĽaNO майбутнього прем'єра Ігоря Матовича, а також партія MOST-HÍD угорсько-словацького порозуміння. Була сформована широка коаліція чотирьох правоцентристських партій, включаючи найбільшу з них SDKÚ та християнських демократів з KDH. Прем’єр-міністром стала Івета Радічова з дуже проєвропейським і реформаторським курсом.

Після чотирьох років при владі Смер збільшив соціальні витрати, не очікуючи глобальної кризи в 2009 році. У результаті правління Смеру закінчилося гігантським зростанням дефіциту та боргу, а дворічне правління правоцентристської коаліції стало часом затягування поясів, що відновило фінансову стабільність, але передбачало жертви для жителів. Внутрішні тертя та конфлікти всередині такої широкої та різноманітної коаліції, однак, були дуже сильними та призвели до краху уряду. Дострокові вибори відбулися в березні 2012 року, і вражаючу перемогу здобула партія Роберта Фіцо Smer з 44,4%, яка одноосібно правила до 2016 року.

На вражаючий результат “Смеру” безпосередньо вплинув розкритий у грудні 2011 року скандал із "Горилою". Тоді стався витік секретних записів, які показали, що партії правлячої коаліції, особливо SDKÚ, незаконно фінансувалися в обмін на вигоди великим бізнесом, зокрема впливовою групою «Пента». Записи також показали, що політики з табору Дзурінди роками ділили прибутки від приватизації та надавали олігархам численні маєткові вигоди в обмін на хабарі. Роберт Фіцо та інші політики Смеру також були замішані в скандалі, але на виборців партії це не вразило. І так вважалося, що Смер, як і Мечіар, пов'язані з олігархами та корумповагні і братаються з великим бізнесом. Просоціально налаштовані виборці сприйняли це за принципом: «всі політики крадуть, але вони хоч діляться». Навпаки, Дзурінда та інші проєвропейські реформатори мали бути іншими. І значною мірою так і було – вони витягли Словаччину з європейської сірої зони, куди її ввів Мечіар, реформували країну і на порядки підняли рівень життя, ввели Словаччину в ЄС і НАТО. Проте люди не здогадувалися, що за цим образом демократів і реформаторів криється й набагато темніше обличчя – корумповані політики, які співпрацюють з олігархами і в цьому плані вони нічим суттєвим не відрізняються від політиків темного минулого.

Для словаків це відкриття було шоком, який можна порівняти з розчаруванням прихильників Віктора Ющенка та Юлії Тимошенко до цих політиків. Помаранчева революція 2004 року мала бути переломним моментом, таким як словацькі вибори 1998 року, які завершили мечіаризм. Помаранчеві політики мали бути чесними, європейськими, мали провести потрібні реформи, запровадити Україну до ЄС та НАТО. Всі пам'ятаємо, наскільки великим було тодішнє розчарування. Словаки натомість розчарувалися табором Дзурінди, який виявився так само корумпованим та пов'язаним з олігархами, як політики, проти яким він виступав. З однією різницею: Дзурінда фактично провів реформи, суттєво збільшив рівень життя та покращив стан держави і економіки і що найважливіше — на відміну від Ющенка та Тимошенко запровадив Словаччину до ЄС та НАТО.

Для прихильників правоцентристських і ліберальних сил скандал “Горіла” став шоком. Люди вийшли на вулиці на знак протесту, але невідомо з яким постулатом – адже нові вибори все одно були заплановані, і Фіцо був для них не кращою альтернативою. Швидше це було відчуття гніву та безнадійності, ніж якісь конкретні політичні вимоги. Руйнувався міф про Словаччину, яка вже закінчила зі своїм темним минулим. Мечіар закінчився, темна спадщина Мечіара залишилася, особливо у вигляді патологічно працюючих великих корпорацій, заснованих на корупції та шахрайстві, або відомих суддів і прокурорів, про яких усі знали, що вони корумповані, але завдяки імунітету їх практично не далося усунути. Відкриті тоді факти переслідували Словаччину наступні роки, ці зв’язки та патології згодом розслідував журналіст Ян Куцяк, який був убитий на замовлення олігархів. Словаччина почала повільно очищатися від цих ситуацій лише після обрання президентом Андрея Кіски (2014), а потім Зузани Чапутової, а також у результаті шоку та протестів, які послідували за вбивством Яна Куцяка. Але про це трохи пізніше.

Самостійне правління Смеру та вибори 2016 року

У 2012-16 роках Роберт Фіцо мав повний комфорт самостійного правління. На виборах 2012 року його партія “Смер” здобула аж 44,4% голосів, що дало її 83 мандати в 150-членному парламенті, тоді як проста більшість становить 76 депутатів. “Смер” не потребував коаліційного партнера, мав стабільну більшість та лояльного президента Івана Ґашпаровіча. Ідеальна ситуація для комфортного правління.

Друга каденція Роберта Фіцо була набагато стабільніша та більш цивілізована, ніж перша у роках 2006-2010, коли Фіцо правив у коаліції з одіозними Мечіаром та Слотою. Цього разу партія Мечіара та націоналісти Яна Слоти навіть не потрапили до парламенту і це слід вважати очевидним здобутком виборів 2012 року та періоду 2012-2016. Найбільш скандальні на той час політичні сили відійшли у минуле, а фашисти Мар'яна Котлебу ще не здобули підтримки, якою тішилися пізніше. Що б не сказати про всі погані риси Роберта Фіцо та його партії, з пов'язаннями із мафією включно, роки 2012-16 були для Словаччини радше добрим часом, країна розвивалася і скорочувала дистанцію, яка ділила її від сусідньої Чехії та від Західної Європи.

Економіка в ті роки йшла досить добре. Словаччина вже раніше (приблизно в 2006 році) випередила Угорщину за рівнем ВВП на душу населення і наздоганяла заможнішу, але повільніше зростаючу Чехію. Були продовжені важливі інфраструктурні інвестиції, такі як невпинне будівництво автомагістралі D1 Братислава – Кошице, автостради Жиліна – Звардонь (польський кордон, у напрямку Сілезії), нової об’їзної дороги Братислави та модернізації залізниці. Але транспортні інвестиції були здійснені в набагато менших масштабах (наприклад, у кілометрах на кількість мешканців), ніж у той самий час у Польщі, яка пережила тоді інвестиційний бум. Але про це більше – у розділі про транспорт.

Не зникли суперечки та корупційні скандали на стику влади, великого бізнесу та корумпованих судів і прокуратури. Водночас усім цим зловживанням активно протистояли незалежні ЗМІ та громадянське суспільство. Слід зазначити, що словацька журналістика знаходиться на значно вищому рівні, ніж польська. Словацькі ЗМІ є більш амбіційні, дотримуються вищих стандартів, більшої незалежності та більшого відчуття етосу професії журналіста. В словацьких ЗМІ все ж серйозно ставляться до ролі журналіста як людини, яка виконує передусім роль «сторожового пса демократії», відслідковує скандали та зловживання, контролює владу. У Польщі цей етос професії журналіста був сильним у 90-тих роках, потім це трохи змінилося. Проте все це стосується переважно Братислави. Регіональний медіа-ринок слабкий, місцеві медіа рідко порушують амбітні теми, не дуже критично ставляться до місцевої влади.

У світлі все ще актуальної справи-скандалу Gorila, в якій була замішана суперечлива та впливова група капіталу Penta, великий резонанс у суспільстві викликало придбання контрольного пакету акцій у видавництві Petit Press, яке видає культову щоденну газету SME (словацьке слово sme, тобто my sme значить у перекладі “ми є”). Це одна з найстаріших словацьких щоденних газет, заснована на початку 90-х років. Амбітна та незалежна журналістика, багато аналітики та журналістських розслідувань, відома тим, що дивиться на руки влади та бізнес-груп, розслідує скандали. В тому числі Сме писало дуже критично про олігархічну бізнес-групу Penta у контексті їх зв'язків з великою політикою. Тим часом група Penta купила цю газету, що для журналістів і цілого суспільства було справжнім шоком.

На знак протесту проти цих рішень багато відомих журналістів покинули редакцію та заснували новий, незалежний Dennik N (Щоденник Н), який утримується здебільшого за рахунок цифрових підписок. І ось ще один цікавий факт – словацькі читачі (знову ж таки – переважно в Братиславі та Кошицях) більш громадянсько свідомі, ніж польські, менше схильні до піратського контенту та блокування реклами, охочіше підтримують свою улюблену газету чи автора, купуючи передплату чи патронат. Dennik N здобув значну популярність і лояльних читачів — передплатників, але й SME зберіг високий рівень і вистояв тиск з боку Пенти. Що характерно, у статтях, які стосуються інтересів Penta, була примітка про те, що Penta є мажоритарним акціонером компанії, яка видає цю газету, щоб читачі знали про можливий конфлікт інтересів. У європейській журналістиці це стандартна процедура і один із основних принципів, який, на жаль, рідко використовується наприклад у польській пресі.

Наступні роки були часом, коли значна частина суспільства сильно очікувала на появу нових політичних сил і нових діячів, які запровадять більше правил і чесності в суспільному житті. Це було пов'язане зі згаданим вже відходом у минуле як Мечіара та націоналісту Слоту, так і давніх реформаторів з-під крила Мікулаша Дзурінди, які провели реформи та запровадили Словаччину у Європу, але виявилися замішані у скандал “Горила”. “Смер” само собою не міг влаштувати прихильників справді прозахідного курсу та демократичних правил. Нагадаймо також, що Роберт Фіцо та його Смер були і є відносно проросійськими та антиукраїнськими, хоча під час свого урядування Фіцо вмів бути прагматичним та коли це було потрібно, підтримував курс України на євроінтеграцію та допомагав Україні (наприклад у енергетичній сфері) більш конкретно і рішуче, ніж Польща, яка більше говорила про підтримку України, ніж щось конкретно робила. Тим не менш, декларована проросійськість Роберта Фіцо була несприятлива для цієї половини словацького суспільства, яка у конфлікті Україна-Росія однозначно стоїть на боці України та її євроатлантичних прагнень. Так чи інакше, в той період була велика потреба у нових політичних силах на демократичному, прозахідному боці, бо старі вже стали неактуальними, а було потрібне створити щось нове, що виграє зі Смером.

Наступні президентські вибори були призначені на 2014 рік, на яких президент Іван Ґашпаровіч більше не міг балотуватися. Прем'єр-міністр Фіцо тоді балотувався на пост президента як кандидат від табору влади. Проте, як це не парадоксально, багато його прихильників не хотіли голосувати за нього, оскільки воліли, щоб Фіцо залишився на посаді прем'єр-міністра, яка набагато важливіша за функцію глави держави. Найсильнішим кандидатом прозахідних демократів вважався Радослав Прохазка, амбіційний юрист і депутат, який отримав мандат за списками Християнських демократів (KDH), але перед виборами покинув партію та оголосив себе представником громадських рухів. Однак не він, а менш популярний Андрій Кіска врешті вийшов у другий тур, випередивши Прохазку. У другому турі Кіска переміг і став президентом, а Роберт Фіцо зазнав поразку.

Однак Procházka здобув міцне третє місце з 21,2%. Подібно до кандидатів у президенти Польщі, які отримали третє місце (Павел Кукіз у 2015 році та Шимон Головня у 2020 році), Прохазка також вирішив перетворити довіру виборців на заснування нового політичного руху, який мав би відрізнятися від усіх інших і принести подих свіжого повітря в політику. Радослав Прохазка заснував партію SIEŤ (тобто Мережа), яка була орієнтована на молодих активістів, місцевих урядовців та експертів. Плани були амбітні: SIEŤ пропонувала ґрунтовну реформу адміністративного поділу країни (насправді вона була потрібна давно, але всі бояться торкатися цієї непростої теми), зміни до виборчого законодавства (зокрема, запровадження виборчих округів замість однієї загальнонаціональної дільниці яка діє на користь Братислави), структурні реформи, підготовлені незалежними експертами. SIEŤ була відповіддю на суспільні очікування щодо введення в політику експертів і активістів, не причетних до минулих скандалів, але закінчилася ганебно, про що далі.

Надії словаків виправдав натомість Андрей Кіска. На момент обрання він був 51-річним невідомим підприємцем і меценатом із Попраду, засновником фонду «Добрий ангел». Він виявився одним із найкращих президентів Словаччини та Центральної Європи, загальновизнаним авторитетом. Активний, з великою харизмою, він мужньо протистояв патологіям у судочинстві, прокуратурі та корупції в політиці, відстоював незалежність України та її європейські прагнення, відстоював права людини. Загалом, це заперечення Роберта Фіцо, який був досить помірковано проросійським у зовнішній політиці та братався з недемократичними режимами в ім’я не зовсім прозорих інтересів, що Словаччині все одно нічого в економіці не давало.

У 2015 році емоції в словацькій політиці розпалила імміграційна криза, яка стала предметом публічних дебатів у Словаччині та Європі. Незважаючи на те, що біженці з Сирії та інших країн Близького Сходу не поспішали до Словаччини і обирали радше Німеччину, Фіцо розгорнув антиміграційну істерію, сподіваючись заробити на цьому політичний капітал. Однак це мало ефект, протилежний очікуваному. Розгортання цієї кампанії пішло на користь партіям, які викликали більшу довіру в очах ксенофобського електорату. На парламентських виборах у березні 2016 року Словацька національна партія (SNS) і фашистська партія ĽSNS (Народна партія Наша Словаччина) суперечливого лідера Маріана Котлеби несподівано повернулися до парламенту з хорошим результатом. Сам Смер отримав значно гірший результат, ніж очікували його лідери – лише 28% (а вони розраховували на понад 40% і збереження самостійного правління). SIEŤ, яка нещодавно проголосила себе лідером опозиції та мріяла про коаліційний уряд на чолі з Радославом Прохазкою, замість очікуваних 20-30 відсотків отримала лише 5,6 відсотка і ледве пройшла до парламенту. Таким чином, опозиційні партії SaS (ліберали), OĽANO, MOST-HÍD і SIEŤ мали замало депутатів, щоб сформувати новий уряд, але більшості не мали й Smer зі своїм колишнім партнером по коаліції SNS (націоналісти). Це виглядало як політичний глухий кут – жодна сторона політичної суперечки не мала більшості через несподіваний прихід до парламенту неофашистів і на той час суперечливої партії Sme rodina (Ми сім'я) Бориса Коллара.

Розглядалися уряд меншості або нові вибори. Реальність, однак, виявилася іншою і знову здивувала всіх. До коаліції з раніше критикованими партіями Smer і націоналістами несподівано приєдналися... SIEŤ і партія угорської меншини MOST-HÍD. Для багатьох виборців це був шок, зрада ідеалів. Ще більшим шоком, який, однак, зрештою пішов на користь Словаччині, стало перебування в одній коаліції угорської меншини та націоналістів, які роками будували свою ідентичність і сенс існування саме на ляканні словаків угорцями та на тому, що угорська меншина начебто призведе до автономії, а згодом, можливо, до відділення півдня країни.

Словацько-угорський союз і нові часи

Як взагалі була можлива така, здавалося б, екзотична коаліція? Про це я писав у статті для польського видання Dziennik Gazeta Prawna «Кінець словацько-угорських конфліктів». Що ж, з 1990-х і першого десятиліття 21-го століття багато чого змінилося в словацько-угорських відносинах, в тому числа змінилися самі партії: SNS і партія угорської меншини. Насамперед у 1990-х роках словацьких угорців було не тільки набагато більше, ніж сьогодні, але й сама угорська держава була набагато багатшою, більш «європейською», пропонувала більше перспектив, ніж неприваблива та напівдеспотно правляча Словаччина. Братислава була тоді занедбаним, провінційним містом, а Будапешт – знаєте, справді європейський мегаполіс.

Проте відтоді Словаччина (особливо південний захід) зазнала неймовірної трансформації, модернізації, Братислава стала динамічною європейською метрополією, тісно пов’язаною з Віднем, а Угорщина стагнувала. У 2006 році Словаччина обігнала південного сусіда за рівнем економічного розвитку, словацькі угорці поступово асимілювалися і все частіше їздили вчитися і працювати до Братислави, а не до Будапешта. Зараз ніхто не виступає за угорську автономію, а словацькі угорці просто комфортно почуваються у словацькій державі, тим паче, що звичайні сусідські відносини в етнічно змішаних районах є взірцевими. Дві мови функціонують одночасно, це вже давно ніхто не турбує, а самі словаки люблять їздити в поїздки в Угорщину на Балатон, Будапешт чи Егер або їздити за покупками в Мошонмадьяровар під Братиславою. У 2006-2010 рр. Роберт Фіцо вів політичні війни з владою в Будапешті, але в 2012-2016 рр. і пізніше знайшов спільну мову з Віктором Орбаном, з яким його об'єднували антиміграційні погляди. Ні Братиславу, ні Будапешт не влаштовували взаємні конфлікти, і це також покращувало взаємні відносини.

Іншим ключовим питанням були результати парламентських виборів 2010 року, на яких вперше більш радикальна права Угорська коаліційна партія SMK не потрапила до словацького парламенту. Але несподіваного успіху досяг новий і спочатку досить експериментальний проект – партія MOST- HÍD(обидва слова означають «міст» – словацькою та угорською). Це була партія, сама назва якої вказувала на порозуміння, наведення мостів між ворогуючими націями. Більшість активістів були поміркованими політиками угорської меншини (наприклад, Бела Бугар), протилежними радикальним угорським діячам з партії SMK, яка справді домагалася автономії для південної Словаччини. Але перевагою MOSTа була також присутність поважних інтелектуалів словацької національності (наприклад, Рудольф Хмель). Проект витримав випробування і однозначно сприяв словацько-угорському примиренню, яке символічно закріпилося спільною коаліцією угорців зі словацькими націоналістами.

SNS, тобто Словацька національна партія, також пройшла довгий шлях. Вона починалася як ксенофобська партія, яку тривалий час очолював огидний лідер Ян Слота, відомий частими скандалами з нецензурними словами, агресивною поведінкою та пияцтвом. Не дарма його називали «словацьким Жириновським». Однак його місце зайняв значно поміркованіший Андрей Данко. Хоча Данко був підданий критиці та глузуванням (через публічне невігластво та манію величі), він був нормальним політиком, відповідав загальноприйнятим стандартам, з яким не соромилися вступати в коаліцію. У складі сформованої в 2016 році коаліції Андрій Данко став спікером парламенту. Заступником голови парламенту став лідер угорської партії MOST Бела Бугар, старий політичний ветеран, який раніше обіймав цю посаду. Андрій Данко, як новачок, не дуже добре керував залою на першому засіданні, яке він головував, але отримав допомогу від свого угорського колеги. Світлини лідерів Словацької національної партії та Угорської партії, які сидять разом і щиро посміхаються, стали своєрідним символом довгого шляху, який пройшли взаємовідносини двох найважливіших націй, що проживають у Словаччині.

Саме тоді завершилася символічна епоха взаємної ворожнечі та конфліктів. З 2016 року словацько-угорські відносини є взірцевими на всіх рівнях: знайомство з культурами одне одного, звичайні сусідські відносини, транскордонне співробітництво. Воно настільки насичене і наповнене конкретним змістом, що ми, люди, які бажаємо діяти в українсько-словацькій співпраці, могли б багато чому навчитися у словацько-угорського прикордоння. З одного боку, це дуже піднімає настрій (чудово, що обидва народи успішно пройшли цей нелегкий шлях від конфліктів до дружби), з іншого – має давати поживу для роздумів і самокритики. Зрештою, ми змарнували щонайменше двадцять років на взаємну українсько-словацьку байдужість, самі українці та інтелектуальна еліта з Києва та Львова не дуже навіть знали, де розташована Словаччина, плутали її з Чехією, ставились до Словаччини зверхньо, не цікавились нею. Але саме для цього було створено цей посібник, щоб змінити це - сподіваюся, незабаром!

Вбивство Яна Куцяка та кінець першої епохи Роберта Фіцо

Коаліція, сформована після виборів 2016 року, була наподив політично стабільною беручи до уваги те, що вона складалася з партій, які раніше належали до протилежних таборів. Однак стався невеликий землетрус. Виборці SIETi визнали коаліцію зі Смером зрадою, підтримка партії впала майже до нуля, кілька впливових депутатів (зокрема, Мірослав Беблавий) покинули партію на знак протесту, а сам Радослав Прохазка пішов з політики. Залишки Мережі були поглинені Містом, і коаліція набула більшої стабільності, ставши трикоаліцією. При цьому партнери по коаліції (SNS і MOST) швидко стали «закусками» Смеру, не моргнувши оком сприймаючи дедалі очевидніші приклади беззаконня та політичної корупції. Саме тому вони потім не ввійшли до парламенту на виборах 2020 року.

Проте в економічному плані Словаччина йшла досить добре, також на міжнародній арені вона мала кращу репутацію, ніж Польща. У багатьох випадках у Словаччині процедури та державний апарат працюють ефективніше, ніж у північного сусіда. Загалом Словаччина є ідеальною країною для взаємних порівнянь, обміну досвідом, координації діяльності та навчання на успіхах, а також на помилках сусідів.

Величезним шоком для всіх стало вбивство молодого журналіста-розслідувача Яна Куцяка та його нареченої Мартіни Кушнірової в лютому 2018 р. Воно мало політичні та бізнес-мотиви, журналіст відстежував та описував корупційні скандали на стику влади та великого бізнесу . Це переповнило чашу гіркоти, суспільство більше не хотіло терпіти таку реальність, відому ще з часів Мечіара, в якій мафія та корумповані політики мають такий великий вплив і відчуття безкарності за поясом олігархів. Словаччина не хотіла ставати другою Сицилією, і люди пообіцяли один одному, що смерть молодого журналіста та його нареченої не буде марною, як би грандіозно це не звучало. Зміни відбулися, і дуже швидко. Справа була настільки шокуючою, що «вічний» прем'єр-міністр Роберт Фіцо був змушений піти у відставку. Щоправда, дострокових виборів не відбулося, але наступні два роки уряд мав більш технічний характер, а прем’єр-міністром став Петер Пеллегріні, якого вважали аполітичним експертом. Він покинув «Смер» і заснував нову партію «Hlas» (Голос), яку багато хто визнає рятівним човном для «Смеру», який після виборів 2020 року втратив свої позиції.

Великим авторитетом тішився Президент Андрей Кіска і якби він цього хотів то, ймовірно, виграв би переобрання на президентських виборах, призначених на 2019 рік, і то вже у першому турі. Незважаючи на акції ЗМІ та заклики публіцистів на кшталт «Андрію, ти повинен», Кіска, однак, заявив, що більше брати участь у змаганнях не має наміру. Він пояснив це, між іншим що він вважає за краще вибирати сімейне життя, тим більше, що у нього маленький син. Проте політику він не полишив, заснував партію «За люди», яка на виборах у березні 2020 року набрала 5,77% і увійшла до складу уряду Ігоря Матовіча, а потім Едуарда Хегера. Причому ці 5,77% було далеко нижче очікувань президента, оскільки підтримка самого Кіски була значно більша, він як президент тішився довірою більш ніж половини населення. Разом із відходом Андрея Кіски від політики партія “За люди” втратила свою головну перевагу, втрачала депутатів які переходили до інших партій та в рейтингах з 2021-22 років впала далеко нижче 5%. Тим не менш, принесла декількох цікавих та цінних людей у словацьку політику, уможливила відсунення Роберта Фіцо від влади і загалом відіграла позитивну роль.

В той час створювали й інші партії, посилаючись на давно відомі суспільні очікування щодо очищення політичного життя від закостенілих структур, спираючись на експертів, кліматичні виклики та верховенство права. Серед них були Progresivné Slovensko (Прогресивна Словаччина) та Spolu (Разом), які утворили виборчу коаліцію, але, на подив багатьох, не змогли пройти до парламенту у 2020 році. Вони набрали 6,96%, тоді як виборчий бар'єр для коаліцій становить 7%. Однак вони зробили суттєвий внесок у суспільну дискусію і мають хороші шанси потрапити до парламенту на наступних виборах завдяки відносно високій підтримці в опитуваннях.

У 2019 році на президентських виборах перемогла Зузана Чапутова, яка представляла громадські рухи та була повним запереченням усіх темних тем, які були в словацькій політиці з часів Владіміра Мечіара та Роберта Фіцо. Її вважають одним із найкращих президентів Центральної Європи, Чапутової словакам заздрять прогресивні поляки, чехи та угорці. Чапутова на посаді завжди заступалася за слабших, за права людини і права всіляких менших, на міжнародному полі різко засуджала російську агресію та підтримувала Україну. У 2022 році Словаччина, зрештою, підтримувала Україну не менш активно, ніж Польща, тому досить несправедливим є, що про Чапутову в Україні знають набагато менше, ніж про польського президента Анджея Дуду.

Вибори 2019 і 2020 років принесли також давноочікуване очищення суспільства з патологічних явищ у судочинстві та прокуратурі, які тягнься за Словаччиною ще з часів Мечіара, а стали надалі актуальними у момент вбивства Яна Куцяка та Мартіни Кушнірової. Після двадцяти років з судових і прокурорських структур нарешті почали виводити дискредитованих людей, пов’язаних з олігархічно-мафіозною системою. І нарешті вдалося скасувати т. зв мечіарівські амністї, якими колишній прем’єр-міністр, виконуючи обов’язки президента протягом кількох місяців у 1998 році, звільнив від відповідальності своїх спільників, причетних до викрадення сина Міхала Ковача та вбивства Роберта Реміаша.

Уряд Ігоря Матовича та Едуарда Геґера

У березні 2020 року вперше за багато років на виборах перемогла інша партія, а не «Смер». Правоцентристська OĽANO Ігоря Матовіча набрала 25% голосів і сформувала урядову коаліцію з партіями Sme Rodina (Ми сім’я), SaS (Свобода і солідарність, ліберали) і Za ľudí (За людей, Для людей). Прем’єр-міністром став Ігор Матовіч, «вічний» опонент Роберта Фіцо, відомий своїм невгамовним стилем політики та імпульсивним прийняттям рішень.

Матовіч прийшов у політику в 2010 році під гаслом боротьби з корупцією та патологіями, він був у цьому послідовний, але його методи часто викликали суперечки – особливо те, що він контролював мережу місцевих ЗМІ, а також за популістський стиль ведення політики. Проте коаліція має чітко проєвропейський, реформаторський характер і дає надію на продовження процесу очищення Словаччини від корупції на високих рівнях влади та судової системи. Уряди Ігоря Матовіча та Едуарда Геґера є також чітко антиросійськими та проукраїнськими, інакше ніж кабінети Владіміра Мечіара та Роберта Фіцо.

З самого початку новому уряду довелося зіткнутися з невідомим раніше викликом – пандемією коронавірусу. Спочатку, під час першої хвилі навесні 2020 року, словаки впоралися з цим досить добре. Словаччина відреагувала набагато швидше та ефективніше за інші країни, порівняно з Польщею, одразу був заведений карантин, люди були дисципліновані, країна майже не фіксувала заражень. Влітку 2020 року, як і в усій Європі, обмеження послабили. На жаль, у вересні 2020 року почалася друга хвиля, яка пройшла значно важче, ніж у Польщі та інших країнах.

Ігор Матовіч взяв за справу честі погасити пандемію, вдавшись до новаторських і тому суперечливих рішень. У жовтні 2020 його уряд запровадив кампанію універсального тестування всього суспільства, яка на диво пройшла дуже гладко і фактично дозволила виловити й ізолювати безсимптомних інфікованих. Перша широка кампанія тестування (проведена в кілька циклів у жовтні та листопаді) виявилася успішною, у листопаді 2020 року рівень заражень різко впав, тоді як сусідня Польща була на піку другої хвилі пандемії. Загальну акцію тестування мали повторити у грудні, але через незгоду з міністром економіки Ріхардом Суліком вона відбулася не в заплановану дату, а пізніше. Водночас під час Різдва Словаччина сміливіше за інші країни відкривала туристичну індустрію, включно з гірськолижними трасами, які тоді були закриті в Польщі. Ситуація швидко вийшла з-під контролю і вже наприкінці грудня та в січні та лютому 2021 вирувала третя хвиля. Чергова акція повсюдного тестування і дуже жорсткий режим надзвичайного стану в поєднанні з жорстким локдауном не допомогли. Попри запровадження значно більших обмежень, ніж у Польщі (зокрема, заборона виходити з дому), рівень захворюваності був набагато гіршим, ніж у сусідніх країнах. Водночас вакцинальна кампанія вже тривала, але в першому кварталі 2021 року по всій Європі спостерігався дефіцит вакцин. Прем’єр-міністр Ігор Матовіч таємно вирішив закупити скандальні російські вакцини «Супутник-V», хоча Матовіча навряд чи можна назвати проросійським політиком. Матовіч хотів таким чином переконати до вакцинації ту частину словацького суспільства, яка мала проросійські настрої і вірила в теорії змови, через які вони відмовляли у вакцинації доступними західними вакцинами.

Цей крок проте виявився тотально неуспішним. Супутником майже ніхто не хотів вакцинуватись, а Словаччина набрала у світі скандальну репутацію як одна із небагатьох західних країн, які купили російський препарат. І не зробив цього проросійський політик (наприклад Роберт Фіцо), але навпаки, представник проукраїнських політичних сил, який не симпатизував з Путіним.

Прем'єр-міністра почала широко критикувати також та частина громадської думки та ЗМІ, які дуже критично ставилися до Смера та Роберта Фіцо. Критикували емоційну нестійкість Матовіча і те, що він приймає багато рішень імпульсивно і хаотично. Одного разу дану заборону ввели, наступного дня її скасували, люди (включно з членами уряду) дивувалися всьому цьому. Однак чаша гіркоти була переповнена придбанням «Супутника». Пік першої урядової кризи припав на березень 2021 року. Однак кризу вдалося вирішити напрочуд ефективно: прем’єр-міністр Ігор Матович і його соратник по партії, віце-прем’єр-міністр і міністр фінансів Едуард Геґер помінялися місцями. Едуард Геґер став прем’єр-міністром 1 квітня 2021 року. З іншого боку, Ігор Матович зберіг дуже великий вплив на державу як віце-прем’єр-міністр, міністр впливового Мінфіну та голова найбільшої правлячої партії. Таким чином, словаки багато в чому скопіювали рішення, використане в Польщі «Правом і Справедливістю» (дует: Ярослав Качинський як лідер партії і Матеуш Моравецький як прем’єр-міністр). Геґер є довіреним співробітником Матовіча, тому кажуть, що Матовіч у певному сенсі керує країною «з заднього сидіння». Зміна місць однозначно розрядила на якийсь час ситуацію та підняла настрій. Едуард Геґер запровадив набагато більше стабільності, його уряд оцінюють набагато краще.

Водночас в опозиції відбулися досить значні зміни. На базі деяких колишніх політиків Смеру була створена нова партія «Глас» колишнього прем'єр-міністра Петера Пеллегріні, яка дистанціювалася від скандалів колишнього правлячого табору. Глас, однак, створює те саме середовище, яке раніше протягом багатьох років співтворювало суперечливе правління Роберта Фіцо. Багато хто каже, що відбувся хитрий ребрендинг. Тим не менш, «Глас» як опозиційна партія набирала сили, чому сприяв досить позитивний імідж Пеллегріні як поміркованого політика, який вже за уряду Фіцо користувався великою симпатією серед критиків Смеру. Пеллегріні мав репутацію ефективного менеджера – технократа.

Проблема з Ігором Матовічом та відставка уряду Едуарда Геґера

Хоча уряд створений внаслідок виборів 2020 року оцінюють дуже позитивно як повернення до демократичних стандартів та за однозначну підтримку України, навіть виборці партій які створили уряд дуже критично ставляться до самого Ігоря Матовіча. На думку багатьох, його проблемний характер є джерелом багатьох непотрібних конфліктів, а поведінку Матовіча просто неможливо сприймати позитивно.

Тим самим Ігор Матовіч долучив до списку дуже суперечливих словацьких політиків, які викликають у людей великі емоції — від дуже позитивних до украй негативних. Можна його поставити в один ряд з Владіміром Мечіаром та Робертом Фіцо, які також викликали такі емоції.

Ігор Матовіч народився в 1973 році в Трнаві, обласному центрі на заході Словаччини недалеко Братислави. З Трнавою був потім пов'язаний практично все доросле життя. Він був підприємцом, головою дуже сильної медіа-групи regionPRESS, яка видавала між іншим мережу безкоштовних регіональних газет з оголошеннями. Ці газети не являли собою амбітної журналістики, однак були дуже впливовими, а відтак давали багато можливостей для політичної агітації.

В 2010 році він заснував громадську організацію “Звичайні люди та незалежні особистості”, якої представники балотувалися до парламенту з останніх місць у списку тоді нової ліберальної партії “Свобода та солідарність” Ріхарда Суліка. Спочатку Ігор Матовіч та Ріхард Сулік були політичними союзниками, фактично Сулік уможливив Матовічу вступ у політику. Однак вже в 2011 році політичний шлях Матовіча та Суліка розійшовся. Політики посварилися і цей конфлікт триває до сьогодні. Точніше кажучи, Ігор Матовіч реагує дуже погано на Суліка, ця неприязнь є нераціональною.

На цих перших виборах “Свобода та солідарність” зайняла третє місце з результатом 12,15% і здобула 22 депутатські крісла, з чого 4 належали членам групи Матовіча. Тоді Ігор Матовіч вперше став депутатом парламенту. Чотири правоцентристські партії разом зі Свободою та солідарністю (з Матовічом включно) утворили коаліцію, яка створила уряд Івети Радічової. Це був демократичний, прозахідний кабінет, який виник після 4 років правління Роберта Фіцо і як виявився, діяв два роки, після яких наступні 8 років надалі правив “Смер” Фіци.

Правління Івети Радічової — це був час, коли в Європі тривала економічна криза. Стабільності зони євро загрожувала криза у Греції, яка виявилася фактично збанкрутілою державою, внаслідок невідповідальної політики грецьких урядів. Ціла Європа розмірковувала, як вирішити грецьку кризу. Ліберали, в тому числі Ріхард Сулік, були абсолютно проти тому, щоб інші країни єврозони допомагали Греції. Вони вважали, що Греція повинна вийти з єврозони, прийняти національну валюту та провести банкрот. Це був би сигнал для інших політиків (особливо в Італії, Іспанії), що треба бути відповідальним, бо в разі проблем ніхто не допоможе. Противником такого рішення була німецька канцлер Ангела Меркель. Для неї відход будь-якої країни з єврозони був неприпустимий, тому що бу б символом поразки європейського проекту. Ангела Меркель запропонувала, щоб усі країни єврозони скинулися на допомогу Греції, проти чому виступав Сулік. Проект гаранційного пакету для Греції мусили ратифікувати парламенти членських країн, зі Словаччиною включно. В той час політична ситуація в словацькій коаліції була нестабільною, а Роберт Фіцо мав надії на розвалення уряду Радічової та повернення на прем'єрське крісло.

Через спротив Ріхарда Суліка ратифікація європейьскої допомоги для Греції була сумнівною, а Івета Радічова не могла собі дозволити, щоб ця пропозиція не пройшла. Словаччина була і є тісно пов'язана з Німеччиною, це не змінилося навіть за часів Роберта Фіцо. Тому Радічова вирішила пов'язати голосування за європакет з голосуванням за довіру для її кабінету. Проти голосувала партія Роберта Фіцо та Ріхарда Суліка. Потім Фіцо погодився підтримати європакет у другому голосуванні в обмін на скорочення каденції парламенту та згоду на дострокові вибори в 2012 році (замість у 2014), у яких він переміг і його партія здобула абсолютну більшість.

Таким чином, на думку Ігоря Матовіча, Ріхард Сулік вперше розвалив “демократичний, прозахідний уряд” та призвів до повернення на 8 років Роберта Фіцо, який асоціюється з мафією та олігархами. Матовіч натомість виступав як дуже сильний противник Фіцо. У багатьох виборців створився імідж Матовіча, який щоправда має свої недоліки, однак це сильна людина і єдиний політик, який може поставитись Фіцові.

У наступних роках Матовіч був одним із лідерів опозиції та дуже сильно атакував Фіцо та його “Смер”. Прямо називав їх злодіями, а його партія “Звичайні люди та незалежні особистості”, яка від 2012 року виступала вже самостійно, випускала майки з написом “Фіцо захищає злодіїв”. Жодна інша партія не мала такого радикального месиджу. Крім того, в року 2016 дві партії дотеперішньої опозиції, тобто “Міст” та “Мережа”, вступили в коаліцію зі “Смером”, що для багатьох було оцінене як зрада. Матовіч любить підкреслювати, що саме він та його партія є єдиною гарантією, що Фіцо і мафія не повернуться до влади. На його думку інші партії, з партією Ріхарда Суліка, занадто м'які та не можна на них покладатись.

У 2021 році Ріхард Сулік як віце-прем'єр та міністр економіки вимусив відставку Матовіча через скандаль з вакцинами “Супутник”. Матовіч тоді став міністром фінансів, а прем'єром став його соратник Едуард Геґер. Матовіч вважає, що Сулік тоді вдруге розвалив демократичний уряд. Відтоді конфлікт між Матовічом та Суліком тільки поглиблювався.

На посадах прем'єр-міністра та міністра фінансів Матовіч поводився дуже скандально. Він був нестабільним, постійно з кимось сварився, публічно ображав людей на Фейсбуці та на прес-конференціях. Був точною протилежністю дипломатичної поведінки. Дуже часто ображав і публічно критикував інших членів уряду, перш за все Ріхарда Суліка. Неприпустимим було і те, що Матовіч вперше про щось писав на Фейсбуці, а лише потім це давав на обговорення на засіданні Кабінету міністрів, його рішення були спонтанні та імпульсивні, навіть тоді, коли стосувалися дуже серйозних питань з великими наслідками. Такий хаотичний стиль правління означав, що інші політики коаліції втрачали до нього довіру. Багато депутатів залишило партію “Звичайні люди і незалежні особистості”, партія і коаліція втрачала підтримку у суспільстві, а зростали рейтинги партій старої системи - “Голос” Петера Пеллегріні та “Смер” Роберта Фіцо. Влітку 2022 Ріхард Сулік поставив ультиматум, що або Ігор Матовіч перестане бути членом уряду і міністром фінансів, або його партія “Свобода та солідарність” вийде з коаліції, а уряд Едуарда Геґера втратить більшість у парламенті. Матовіч не погодився і на початку вересня Сулік та його партія дійсно покинули коаліцію. У грудні 2022 відбулося голосування в парламенті, в якому уряд Едуарда Геґера отримав вотум недовіри. Країні загрожувало також, що Словаччина залишиться без бюджету на 2023 рік, що мало б дуже погані наслідки.

У піку урядової кризи перед католицьким Різдвом 2022 Ріхард Сулік зустрівся з виконуючим обов'язки прем'єра Едуардом Геґером і вже без участі Матовіча домовилися, що Ігор Матовіч подасть у відставку з фунції виконуючого обов'язки міністра фінансів. Обов'язки міністра фінансів візьме на себе в.о. прем'єра Геґер. Таким чином зникне головна причина кризи, тобто особа Ігоря Матовіча в уряді. В обмін на це, Ріхард Сулік та його партія підтримає бюджет на 2023 рік, а потім буде виступати проти дострокових виборів, що дозволить уряду надалі фунціонувати. Угоду виконали і 23 грудня 2022 президентка Зузана Чапутова підписала відставку Матовіча а парламент прийняв бюджет. Якщо б Матовіч відступив на півроку раніше, Словаччина взагалі уникнула б кризи, замість залагоджувати її наслідки.

Останній успіх Ріхарда Суліка — великі інвестори в Східній Словаччині

Влітку 2022 тривала політична криза та вже було відомо, що це останні тижні участі Ріхарда Суліка та його партії в уряді. Однак на кінець його правління на посаді міністра економіки Ріхард Сулік добився історичного успіху, який не вийшов жожному попередньому прем'єру та віце-прем'єру: привіз на схід Словаччини великих інвесторів.

Досі символом економічного успіху Словаччини були чотири великі іноземні інвестиції у автомобільні заводи: Volkswagen у Братиславі, KIA в Жиліні, Peugeot в Трнаві та Jaguar в Нітрі. Завдяки ним Словаччина стала найбільшим виробником автомобілів на душу населення у світі. Ці заводи перетворили Словаччину на бренд, надали Словаччині імідж країни, в якій варто інвестувати і яка у цьому плані більш приваблива, ніж Польща, Чехія та Угорщина. Важливою гарантією того був факт, що Словаччина як єдина країна регіону має валюту євро, завдяки якій є сильно інтегрована з Австрією та Німеччиною. Для всіх урядів з урядом Роберта Фіцо включно вкрай важливим було збереження неформального союзу Словаччини з Німеччиною, який гарантував довіру іноземних інвесторів. Саме тому Роберт Фіцо у реторичній сфері говорив одне (наприклад, виступав проти іммігрантам та проти України), однак на практиці робив те, чого очікував Берлін — прийняв певну кількість іммігрантів у 2016 році (чого не зробила Польща), надавав Україні німецький газ реверсом тощо.

Вслід за цими чотирма великими автомобільними інвестиціями прийшло кілька сотень менших, хоча дуже важливих іноземних інвестицій у практично всій країні, за винятком Сходу та Півдня. Серед них були фабрики компонентів для автомобільних заводів, однак також безліч заводів з зовсім інших сфер виробництва. Завдяки ним Словаччина стала досить заможною, індустріальною державою, з вищим ВВП на душу населення, ніж сусідня Польща. Однак це стосувалося тільки західної половини країни, приблизно від Братислави до Попраду і Татрів. Ця частина країни розташована всього 1-4 години їзди від Відня, порівняно близько до також економічно розвинутої Чехії, відносно недалеко до Німеччини, чого не можна сказати про Східну Словаччину. Добра інфраструктура закінчується приблизно у районі Жиліни та Попраду, далі на схід є з цим досить складно.

Східна Словаччина — це дві області: Кошицький край та Пряшівський край. Самі Кошице є досить заможним містом, це друге найбільше місто Словаччини і має функцію метрополії, її роль є подібна, як роль Львова в Україні. Однак Кошице це радше остів відносного багатства та перспектив у досить бідному регіоні, в якому знаходяться цілі депресивні райони, в яких ситуація не набагато краща, ніж в Україні. Найгірша ситуація в гірських повітах на кордоні з Польщею на схід від Татрів та на кордоні з Україною. Якщо ви плануєте виїхати з України у Словаччину, в жодному разі не переїжджайте в ці райони — це вже краще залишитися в Закарпатті, в Ужгороді знайдете кращі перспективи. Натомість західна Словаччина  (ця ж Братислава, Трнава, Тренчін) — це інший світ, майже Західна Європа, ситуація там набагато краща, ніж в Польщі та Угорщині. У цьому плані Словаччина — країна великих контрастів.

Досі жоден уряд і жоден політик не мав уявлення, як змінити цю ситуаці. На Сході не було іноземних інвестицій, тому жоден інвестор не хотів там інвестувати. Потрібно було зламати цей блудний круг, однак ніхто не знав, як це зробити і як запросити туди першого серйозного інвестора, за яким підуть дальші.

Це вдалося лише Ріхарду Суліку влітку 2022. Після багатьох місяців переговорів, свій великий завод електричних автомобілів вирішила під Кошицями поставити компанія Volvo. Зараз після неї велику інвестицію у цьому регіоні проголосив Bosch. Ці дві інвестиції суттєво покращать економічне, соціальне, але також геополітичне становище Східної Словаччини, яка досі разом із сусіднім Закарпаттям належала до найбідніших районів Європи. Впродовж декількох років буде потрібно кільканадцять тисяч добре оплачуваних робочих місць. Оцінюється, що попри високе безробіття, в регіоні не вистачить працівників, що відкриє шанси на добре оплачувану роботу для українців. При добре організованому громадскому транспорті та прикордонному контролі, можливе навіть щоденне доїжджання на роботу в Кошицях мешканців українського Ужгорода та Чопа, особливо якщо буде розвиваний проект швидкої залізниці Ужгород — Кошице та Мукачеве — Кошице. Українці могли б жити у себе дома, з українськими цінами і коштами життя, тут у Закарпатті витрачати гроші підтримуючи місцеву українську економіку, натомість заробляти досить великі гроші у євро у східнословацьких фабриках. Це — великий виклик для українсько-словацьких відносин, який вимагає побудову нових пунктів пропуску та розвитку інфраструктури та підтримки цього процесу у Києві. Також для цього виникла ця книжка, щоб посприяти у використанні цих шансів.

На думку словацьких експертів, ці дві інвестиції які на Схід привіз Ріхард Сулік змусять інших роботодавців до збільшення розміру зарплати в Східній Словаччині. Є також очевидним, що влід за заводами Volvo i Bosch прийдуть наступні, можливо, також у прикодонних з Закарпаттям Михайлівцях. Поява інвестицій стане імпульсом для розвитку транспортної інфраструктури та залізничних сполучень. Упродовж п'яти років (2023-28) регіон повинен суттєво покращити свої позиції, на чому скористається також сусіднє Закарпаття.

Підтримка України та її перспективи після зміни влади

24 лютого 2022 Росія розпочала повномасштабну війну проти України, раніше вже з 2014 року окупувала Крим та частину Донбасу. Одними із перших держав, які дуже сильно підтримали Україну, була Польща та Словаччина. Зовсім протилежну позицію прийняла сусідня Угорщина, яка щоправда надала гуманітарну допомогу українцям, однак відмовила у поставленні війскової техніки а в політичній сфері стала на бік Путіна.

Українці найбільшою мірою знають про підтримку Польщі, однак це виникає з факту, що Польща — 8 разів більша за Словаччину. У перерахунку на душу населення словацька підтримка виходить більше, ніж польська. Словаччина надає Україні військову, фінансову та енергетичну допомогу, підтримує Україну на міжнародній арені, дуже активна є у цьому питанні президентка Зузана Чапутова. Іспит із громадської відповідальності та солідарності з самого початку склали сотні тисячі звичайних словаків, особливо зі Сходу Словаччини. Хоча Східна Словаччина належить до найбідніших регіонів Словаччини та Європи, саме її мешканці першими надали допомогу сотням тисяч українців, які змушені були тікати від війни. Багато словаків прийняло українців під свій дах ще в часі, коли словацький уряд не запровадив фінансової підтримки для осіб, котрі прийнялти біженців, що зрештою зробив дуже швидко. Що дуже важливо, словацьке суспільство має неоднозначне ставлення до Росії і з історичних причин, але також з огляду на дуже активну діяльність російської пропаганди, багато словаків має русофільські погляди. Це особливо видно на Фейсбуці. Однак навіть ці русофільські словаки, які на Фейсбуці пишуть проросійські і антиукраїнські коментарі, коли прийшло до випробування, приймали до свого дому українців та надавали українським біженцям гуманітарну допомогу. Це і є специфічна риса словацького суспільства, яке в таких ситуаціях поводиться інакше (допомагає звичайним людям у потребі), ніж це декларує в теорії. Словаки з бідніших, депресивних районів просто бояться “чужих” (раніше мадярів, тепер українців), оскільки політична пропаганда так їм пояснювала світ, начебто за їхню не найкращу ситуацію відповідають саме ці “чужі” - угорці, іммігранти, українці. Однак коли ці словаки насправді побачать того ж мадяра чи українця, їх ставлення змінюється і буває, що найбільш активно українським біженцям допомагають саме ці недавні націоналісти і ксенофоби, які писали на Фейсбуці антиукраїнські пости.

Що ж б поганого не сказати про уряд Ігоря Матовіча і про самого Матовіча, він та його партія однозначно здали іспит з солідарності та підтримки України. Це ж саме можна сказати і про його польських політичних колег. Президента Польщі Анжея Дуду та лідера “ПіС” Ярослава Качинського правом звинувачують у недемократичній поведінці, порушуванні правил демократичної держави і верховенства права. Однак у питанні України вони стали однозначно на боці Києва та українців, так само як Матовіч, Чапутова, Сулік та багато інших.

Дострокові вибори відбулися 30 вересня 2023. Перед виборами вже було відомо, що до влади радше повернеться проросійський "Смер", однак усе ж таки прозахідні та проукраїнські сили мали великі сподівання у зв'язку зі зростаючою підтримкою партії "Прогресивна Словаччина". У деяких рейтингах та навіть у результатах опитування екзит-пол "Прогресивна Словаччина" була навіть на першому місці. Остаточно перше місце зайняв Смер, друге - Прогресивна Словаччина, третє - Глас.

Перед виборами та й після виборів демократи все ще сподівались на створення прозахідної коаліції за участю Гласу, Прогресивної Словаччини, СаС Суліка та консерватистів з KDH. Така коаліція була можлива і мала б більшість у парламенті. Однак остаточно коаліцію утворив Смер, Глас та СНС. Вона має проросійський, неприхильний Україні характер, а опозиція говорить про повернення мафії та олігархів до влади. Все це нагадує повернення до влади Віктора Януковича в Україні в 2010 році, хоча, звісно, це не зовсім так, оскільки Словаччина - не Україна, вона - член ЄС та НАТО.

Однак повернення Роберта Фіцо до влади - це для Словаччини і України не кінець світу. Це погана звістка, але Словаччина вже правління Смеру пережила. Переживе і цю каденцію.

Прихід до влади в Братиславі “проросійських” сил вимагає розуміння ситуації та відповідної дипломатії. Слід розуміти, що політики такі як Роберт Фіцо мусять бути на словах проросійськими, що однак не виключає активних проукраїнських дій. Ті будуть проте потребувати дипломатії та затишшя, а багато рішень буде результатом закритих переговорів з участю Вашингтона та Берліна, про яких, можливо, дізнаємося лише після багатьох років.

Варто також пам'ятати, що є такі проекти, які Україна та Словаччина можуть робити при кожній владі. До них належить побудова нових дорожніх і пішохідних пунктів пропуску на українсько-словацькому кордоні (перш за все Уліч-Забрідь та Чоп-Чіерна над Тісоу), завершення будівництва пішохідного коридору на дорожньому пункті пропуску Ужгород — Вишнє Немецьке та будівництво швидкої залізниці Ужгород-Кошице та Мукачево-Кошице. Згадані проекти вже давно потребують вирішення та повної реалізації і вони досі не зроблені перш за все з вини Києва, а не Братислави. Тепер, у 2023-24 роках, Закарпаття є фактично єдиним безпечним регіоном України, а українсько-словацький кордон — найнадійнішим відтінком кордону України з Європейським Союзом. Здійснення згаданих проектів на думку автора дуже важливе і це можна зробити з кожним урядом Словаччини, в тому числі з Робертом Фіцо.

Словацька кухня, продукти та бренди

Смажений сир з гранольками (картоплею фрі), кофолою чи чеським пивом, а на десерт лентільки? Саме це у багатьох іноземців асоціюється зі словацькою кухнею та типовими словацькими продуктами, що, однак, не зовсім так. Типовий словацький фаст-фуд, відомий з поїздок на польсько-словацьке прикордоння у Татрах, і продукти, які найчастіше купують іноземці в Словаччині, це переважно не словацька кухня, а чехословацька чи чеська. Кілька десятиліть, проведених у спільній країні чехів і словаків, вплинули на появу багатьох спільних кулінарних звичаїв, або створення культових брендів, які, незважаючи на чеське походження, дуже поширені в Словаччині і в певному сенсі вважаються «своїми». Прикладом може служити вже згадані лентільки або кофола, про яку точилися досить запеклі суперечки між чехами і словаками. У цьому розділі ви дізнаєтесь про типову словацьку кухню та продукти, які є чеськими чи чехословацькими, а також про ті елементи словацької кулінарної традиції, на які вплинула Австрія чи Угорщина.

Традиційна словацька кухня - це насамперед кухня гірських районів, оскільки саме там у минулому переважало словацьке населення. У Братиславі, Кошицях та Паннонському басейні етнічні словаки були меншістю, там домінували угорські, німецькі (австрійські) впливи, також у плані кухні. Прикладом є популярний у Словаччині котлік-гуляш, який, незважаючи на своє угорське походження, функціонує як типова словацька страва.

Кухня гірських районів - галушки з бринзою і квашена капуста

Словацька кухня в основному відома свининою (bravčovina, bravčové maso), бараниною, борошном, картоплею, капустою та молочними продуктами. Найважливішою типово словацькою стравою є бриндзові галушки (бриндзова локшина), виготовлені з картоплі, борошна, копченого свинячого жиру та бринзи. Остання, крім того, дуже популярна у Словаччині, частіше, ніж oscypek, доступний у багатьох різновидах у магазинах по всій країні. І дуже смачна – у словацьких магазинах набагато легше знайти справді хорошу бринзу, виготовлену на 50% з овечого молока, навіть взимку, коли в Польщі (особливо у Закопаному) домінує бринза з коров’ячого молока.

Крім бриндзових галушок популярні також бринзові пироги. Це не що інше, як вареники з бринзою, схожі за приготуванням на українські вареники. Словацька гірська кухня походить із районів із суворими кліматичними умовами, складними умовами для сільського господарства, дещо кращими для випасу овець та розведення корів чи свиней. Звідси переважання копченостей, молочних продуктів і відносно легких у вирощуванні зернових і картоплі, а також зібраної восени капусти, яку потім переробляли на квашену капусту. Тут також погані умови для вирощування овочів і фруктів, в тому числі помідорів і огірків - звідси така важка словацька кухня, з малою кількістю салатів. Тут люди важко працювали на полі, у каменоломнях чи лісозаготівлях, тому цінувалися ситні, жирні, прості у приготуванні страви.

З риби найбільш типовою для словацької кухні є форель, яку у великих кількостях водять у гірських потоках, а потім також розводять у ставках. У горах також були доступні гриби та оленина. У словацьких горах завжди були дуже хороші умови для бджільництва та виробництва меду.

Важливим елементом словацької гірської кухні є супи (polievky). Найважливішими є: kapustnica, fazuľová polievka, šošovicová polievka, gulášová, hubová na kyslo (кислий гриб), hubová so zeleninou (гриб з овочами), demikát, kysliare або paradajková polievka (томатний суп). Демікат — це суп із овечого сиру, приготований з бринзи, яйця, солодких вершків, приправлений сіллю, за бажанням червоним перцем, петрушкою, цибулею, тертим сиром або смаженим свинячим жиром. Демікат готують переважно в районах з розвиненим вівчарством і готують під час приготування бриндзових галушок – для цього використовують воду, на якій варять картопляні галушки. Часто досить з'їсти суп, і він настільки ситний, що друга страва не потрібна. Наприклад, гуляшова – це такий суп, але навіть kapustnica дає чудове відчуття ситості.

Цеснакова полєвка (cesnaková polievka, cesnačka), тобто часниковий суп, характерний для чеської та словацької кухні. Вариться на бульйоні, з додаванням тертого часнику, картоплі і сухариків. Його збагачують тертим сиром і іноді сирим яйцем, яке згортається при додаванні в гарячий суп. Незважаючи на чіткий характер, він поживний і зігріваючий, тому його часто подають восени і взимку, в тому числі після повернення з гір або з лижування.

Братиславська кухня

Obchodná ulica (Торгова вулиця) — одна з найважливіших пішохідних вулиць у центрі Братислави. Тут є культовий Slovak Pub, одне з найхарактерніших місць у Братиславі, призначене для відвідування іноземцями (особливо сусідніми австрійцями), які хочуть пізнати «справжню Словаччину» з боку кулінарії та напоїв. Дійсно, Slovák Pub та інші паби цього типу добре працюють, це місце, яке варто відвідати, вони популяризують словацьку кухню, культуру, звичаї та реалії. Окрім їжі та напоїв, Slovák Pub популяризує словацьку історію та культуру, тут є різні кімнати, присвячені певним темам, пов’язаним з історією Словаччини. Це один з найцікавіших об'єктів Словаччини, який варто відвідати.

Тим не менш, є також деякі застереження. Відвідавши Slovak Pub, у туриста може виникнути відчуття, ніби він переїхав на 200 кілометрів на північ, десь у район Татрів, Мартіна чи хоча б Жиліни. Slovák Pub рекламує в основному словацьку гірську кухню, це більш-менш схоже на гірський паб з традиціями Карпат і гуцулів десь у центрі Києва — цікаво, однак із київською кухнею це б не мало багато спільного. У Slovak Pub можна поласувати варениками з овечим сиром і випити пива, це своєрідне кулінарне та культурне «підтатрано-мартинсько-оравське» посольство в самому центрі Братислави.

Але інтер'єр і кухня Slovak Pub не відповідають дійсності Братислави та її околиць. Бриндзові галушки – це національна страва Словаччини, але вона не має нічого спільного з Братиславою, яка виросла на зовсім інших кулінарних традиціях. Традиційна братиславська кухня повністю відрізняється від традиційної словацької кухні з гірських районів. Вона складається з різних іноземних впливів: угорських, австрійських та чеських, важко знайти якісь страви, характерні лише для Братислави, що, однак, не заперечує її цінності. Для Братислави характерні напр. лангоше, або борошняні млинці, часто натерті часником, відомі переважно в Угорщині, але також популярні у Відні. Під впливом сусідів традиційним для Братислави є також віденський шницель з картопляним салатом. Це типова віденська страва, але через свою географічну та культурну близькість вона також є типовою для традиційної братиславської кухні. Типовими для Братислави є Bratislavské rožky, знамениті круасани з маком у формі букви С. Вони були відзначені як традиційний продукт, який захищений ЄС.

Раніше до делікатесів, а точніше до особливостей братиславської кухні належали преспорська видра, дунайський сом, ікра равликів, тушковані жаби або фаршировані раки. Страви зовсім не схожі на гірські райони Словаччини, можна сказати – досить екстравагантні, навіть на сучасні часи. Сьогодні гусак і качка характерні для Братислави та околиць. Восени тут влаштовують дуже відомі husacé hody і kačacie hody – тобто бенкет гусей і качок. До них ставляться з пошаною, як до елемента королівських традицій. Ресторани Братислави та околиць Братислави змагаються у приготуванні вишуканих страв з гуски та качки. Це типові страви Братислави, що складають її кулінарну спадщину.

Чеські впливи

Якби ми вказали на найбільш типову чеську страву, то це, безперечно, було б Vepřo, knedlo, zelo. Це страва, що складається зі смаженої свинини (vepřo), хлібних галушок (knedlo) і вареної капусти (zelo). Його подають на одній тарілці, поливають соусом і зазвичай запивають пивом. Подібні страви є і в Німеччині, особливо в Баварії. У Словаччині воно не зустрічається в такій повній формі, хоча відома і популярна завдяки міцним чесько-словацьким зв'язкам. Кнедлікі, або відварна булочка на пару, є популярною стравою в Словаччині, яку подають з м’ясом замість картоплі, рису чи крупи. Це не словацький продукт, а чеський, але популярний у Словаччині. Зовсім невідомий у Польщі, окрім Сілезії.

Вплив чеської кухні також включає sviečková na smotane, тобто вирізку у вершковому соусі. Зазвичай подається з типовими чеськими галушками. А також смажений сир із гранольками та татарська омачка, тобто смажений сир із картоплею фрі та татарським соусом. Це загальна чеська та словацька традиція, найпопулярніший фаст-фуд у Словаччині, але це не традиційна словацька кухня.

Лентілки і суперечка про Кофолу

Популярним продуктом, який іноземці купують у словацьких магазинах, є Lentilky, тобто шоколадні драже в кольоровій глазурі. Незважаючи на те, що вони поширені в Словаччині, насправді це чеський продукт. Виробництво Lentilek в Чехії бере свій початок ще з часів Австро-Угорської імперії. Фабрика в чеському Голешові була заснована в 1907 році, раніше ніж конкуруючі M&M's. Вони були дуже популярні в соціалістичні часи. В ході трансформації виробництво Лентілок перейшло до корпорації Nestle. У 2020 році було оголошено про припинення виробництва в Чеській Республіці, яке буде замінено аналогічними Smarties, які виробляють у Гамбурзі.

Ще одним культовим чесько-словацьким продуктом є Kofola. Напій був створений у 1960 році як соціалістичний еквівалент Coca-Cola, подібні спроби робилися в багатьох інших країнах колишнього Східного блоку. У Польщі, наприклад була Поло-Кокта. Незважаючи на те, що в багатьох соціалістичних країнах намагалися створити хорошу альтернативу Coca Cola і Pepsi, по-справжньому це вдалося тільки чехам і словакам. Кофола не замінює напій кола, вона має дещо інший смак, трохи більш кислий, з меншою кількістю цукру. Це щось інше, ніж американський аналог, для багатьох людей — кращий.

Kofola була заснована за часів Чехословаччини і є результатом спільної спадщини обох країн. Словаки мали значну участь у винаході цього напою. Після 1989 року почалися суперечки про права на бренд. Зрештою це право було надано чеській компанії, але Kofola також виробляється в Словаччині. Це популярний і навіть стандартний напій у багатьох місцевих пабах, де можна купити розливне пиво та розливну кофолу. Кофола з бочки – елемент словацьких реалій. Незважаючи на те, що Кофола є чеським брендом, він є одним із найпопулярніших і найдешевших безалкогольних напоїв у Словаччині і водночас типовим для цієї країни.

Вино, пиво, алкогольні напої

Словаки у нас асоціюються з пивом, але ця асоціація вірна лише частково. Традиційним алкогольним напоєм словаків, особливо жителів Братислави та околиць, є вино. Чудові умови для виноградарства панують на схилах пагорбів і гір на півдні країни, словацькі вина відомі і цінуються майже в усій Європі, крім Польщі і України, де вони майже зовсім невідомі. У Кракові, Варшаві чи Гданську рідко зустрічаються молоді люди, які домовляються про вечірню зустріч, щоб замовити вино, часто це навіть не можливо, домінують зустрічі за пивом. У Братиславі, Кошицях, а також у багатьох місцях у гірських районах набагато частіше зустрічаються в пабі за келихом вина. Частішає також можливість придбати вино з бочки, як у закладі, так і з собою (sudové víno – вино з бочки, sud – бочка).

Більшість словацьких пивоварень купили іноземні компанії. Популярний Zlatý Bažant належить Heineken, Šariš і Smädný Mních – SABMiller. У Словаччині феномен крафтового пива, пшеничного пива та невеликих місцевих пивоварень розвинувся значно меншою мірою, ніж в Україні чи Польщі. На Ораві, Ліптові та Турці популярне пиво Martiner, яке доступне як у пляшках і банках, так і з-під крану (набагато смачніше, з густою пінкою). Це одне з найкращих сортів пива, особливо розливне. І при цьому досить дешеве – Мартінер з бочки коштує у пабі приблизно 1 – 1,30 EUR, а в пляшці – 50-60 центів.

Словаки, як і більшість європейських народів, також п’ють горілку та дистиляти. Окрім сливовиці, типовими для Словаччини напоями є грушева горілка та боровичка. Остання виготовляється не з боровика, а з пагонів ялівцю.

Ретро вироби та бренди

У Словаччині до сьогодні збереглося багато культових споживчих товарів періоду комунізму, які були хітом, потім занепали, а в останніх роках повернулися, переважно через ностальгію. Один із них – тріска в майонезі. За соціалізму був дефіцит м’яса та риби, але Чехословацька мала доступ до досить великої кількості тріски, зокрема з Балтики завдяки угоді з Польщею. Тому було рекомендовано розробити поживний, калорійний продукт, який би служив перекусом для працьовитих робітників на фабриках в Остраві або металургійному заводі в Кошицях. Треба було змішувати тріску з більш дешевою сировиною (наприклад, майонезом, оцтом), щоб кінцевий продукт був дешевим, доступним і водночас смачним і поживним. Словакам це вдалося, і, незважаючи на свійський характер, продукт вижив і популярний донині - серед іншого виробляється в даний час. Виробником є між іншим культова компанія Риба Жиліна.

Магазини COOP Jednota

Історія кооперативних крамниць починається з 1845 року, коли Самуель Юрковіч заснував перший кооператив у Словаччині Spolok gazdovský. Після 1950 року в селах створювалися кооперативи «Jednota». У 2002 році компанія змінила назву на COOP Jednota Slovensko, яка функціонує і сьогодні. Членами COOP Jednota Slovensko є 30 регіональних споживчих кооперативів з усієї Словаччини. Це одна з найбільших роздрібних мереж у Словаччині і водночас найбільша серед тих, що мають словацький капітал. Картка лояльності мережі нараховує понад мільйон клієнтів, у COOP Jednota працює 14 тисяч людей. Станом на кінець грудня 2018 року в COOP Jednota було 2140 магазинів. Вони поділяються на три категорії: Потравіни (невеликі місцеві магазини до 200 квадратних метрів, їх 1600 і на них припадає 40% товарообігу), Супермаркети (середні магазини від 200 до 1000 м², їх близько 500 і на них припадає 52% товарообігу) і Tempo Supermarket (великі супермаркети понад 1000 квадратних метрів, їх всього 19 і на них припадає приблизно 8% товарообігу).

COOP Jednota – це найпоширеніші магазини в словацьких селах і містечках. Вони також відносно недорогі, і при цьому мають широкий асортимент. У них дуже приємно робити покупки, особливо в супермаркетах, де ми можемо купити практично все необхідне, не переплачуючи. Згідно з дослідженнями ринку, вони є мережею, яка продає найбільший відсоток словацької продукції. Тож якщо ви перебуваєте в Словаччині і хочете відчути місцеву атмосферу, зробити словацький шопінг і познайомитися з новинками, варто в першу чергу звернутися до найближчого магазину COOP Jednota. Як правило, один супермаркет цієї мережі є в центрі села чи міста, а якщо село велике, то також є невеликі магазини цієї мережі в інших частинах села. Незважаючи на це, в тому чи іншому місті є і приватні магазини, які не належать до жодної мережі, але зазвичай вони не мають такого багатого асортименту.

Асортимент COOP Jednoty – це повний вибір продуктів харчування, а також напоїв, алкоголю, косметичних засобів та меншою мірою також непродовольчих товарів (наприклад, канцтовари, каструлі тощо). У менших містах супермаркет Jednoty часто міститься в павільйоні, розташованому в центрі села чи міста, побудованому за комуністичної епохи, часто на головній площі та біля автобусної зупинки. Як правило, це місце, де зосереджується громадське життя даного міста або села, часто головний магазин Jednota розташований біля церкви та мерії, хоча не завжди.

Магазин Єдноти є настільки сильним визначником просторової організації життя того чи іншого села, що це відображено в назвах автобусних зупинок. Найчастіше в тому чи іншому селі їх принаймні кілька, і часто один з них називається за схемою: Населений пункт, Єднота (наприклад, Suchá Hora, Jednota). Це дуже полегшує планування вашої автобусної поїздки. Якщо ми не знаємо, на якій зупинці вийти, щоб опинитися в центрі села, то з великою ймовірністю можна припустити, що зупинка з позначкою Jednota буде основною. Інша популярна назва зупинки «Obecný úrad», що означає муніципальна установа, мерія.

Спортивна, розважальна та туристична активність словаків

Загалом способи проведення вільного часу словаками принципово не відрізняються від уподобань українців, поляків чи інших народів Центральної Європи, хоча є деякі відмінності, про які варто знати. Словаки, як і ми, гуляють горами, бігають, їздять на велосипеді і роликах та люблять відпочити біля води, а ввечері зустрітися з друзями за пивом чи вином. Але, наприклад, вони набагато більше, ніж українці, катаються на роликах, ковзанах і бігових лижах, частіше замовляють у закладі вино замість пива, нічне життя там коротше, ніж в українських чи польських містах – приміщення закриваються раніше. Національним видом спорту словаків є хокей, який у інших країнах не дуже популярний. Хокей у Словаччині популярніший, ніж футбол. Тож, по черзі, знайомимося з цими звичаями та їх специфікою!

Ковзани (korčule)

Словаки катаються на ковзанах значно частіше за українців, особливо в гірській місцевості. Причина прозаїчна – сніг, мороз і справжня зима частіше бувають у горах, а десь 80% Словаччини розташована в Карпатах. Крім того, в маленьких, провінційних гірських селах і містечках не так багато інших цікавинок. Тому часто можна побачити дітей, які катаються на ковзанах і грають у хокей будь-де, у тому числі на замерзлих місцевих річках та потоках. Взимку в кожному поважаючому себе місті і селі є ковзанка (klzisko).

Хокей

У більшості європейських країн найпопулярнішим масовим видом спорту є футбол. У Словаччині футбол теж популярний, але набагато популярніший хокей. Це однозначно національний вид спорту словаків, у кожному великому та середньому місті є хокейний стадіон. Словаччина неодноразово організовувала Чемпіонат світу з хокею, у 2010 році з цієї нагоди був побудований сучасний стадіон у Братиславі, у районі Ружінов. Збірна Словаччини неодноразово завойовувала медалі і була однією з найкращих у світі. Бажання бути такими ж, як відомі хокеїсти означає, що малі словацькі діти також грають у хокей, нерідко організовуючи навіть імпровізовані поля на замерзлих ставках і потоках. Це неминуче пов’язано з навичками катання на ковзанах, які є поширеними у Словаччині, що також призводить до більшої популярності роликових ковзанів, ніж в Україні.

Hokejbal

Хокейбол - літній різновид хокею, невибагливий в екіпіровці та фінансах. Для гри потрібне лише бетонне або асфальтове поле (звичайно, краще пластикове) з двома хокейними воротами, маленький ажурний м’яч і кий для гравців. Придбати його можна за десять євро чи не в кожному словацькому гіпермаркеті. Гравці не катаються на роликах, а бігають по полю в звичайному спортивному взутті. Мета, звичайно, полягає в тому, щоб забити голи  у ворота команди суперника. Майже в кожному словацькому житловому масиві хокейні поля є такими ж поширеними, як і баскетбольні майданчики в українських містах. Розваги так само легко навчитися та доступні, як грати у футбол чи баскетбол, тому це дуже поширена форма щоденної спортивної діяльності для словаків.

Гірський туризм

У Польщі побутує хибна думка, що словаки не так охоче ходять у гори, як поляки. Це випливає зі спостереження за татранськими стежками, які з польського боку немилосердно переповнені, зі словацького – значно вільніші, та й там кожен другий зустрічний – часто поляк. Це пов’язано з тим, що поляків у сім разів більше, ніж словаків, а польська частина Татр у п’ять разів менша за словацьку. Татри також є єдиними високими горами в Польщі – і Судети, і Бескиди, і Бещади, і Ґорці незрівнянно нижчі й мають інший характер. У свою чергу відносно висока Баб’я Гора є незрівнянно меншим гірським масивом. Звідси і влітку, і взимку на Татри з’їжджається «вся Польща», звідси і такі натовпи на стежці. Тим часом словаків не тільки в сім разів менше, але вони також мають у своєму розпорядженні незрівнянно більше гірських хребтів у своїй країні та відносно близько до австрійських Альп. З Братислави навіть ближче у австрійські Альпи ніж у словацькі Татри, єдине, що їхати в Татри обходиться набагато дешевще. І йдеться не лише про значно більшу площу словацьких Татр, але, перш за все, про інші високі гори в околицях. Низькі Татри, Мала і Велика Фатра, Хочські гори, Бабія гора – це словацькі гори з татранським характером, подібні Альпам, скелясті, з високими вершинами, вражаючими краєвидами, подібними до Татр висотами.

Крім того, ці інші високі гори у Словаччині також мають багато переваг перед Татрами, через що багато словаків обирають саме їх, а не Високі Татри. Вони менш перенаселені, менш комерціалізовані, створюють відчуття неосяжності гірського простору наче в українських Карпатах, краєвиди нескінченних пасовищ і гірських хребтів, що сягають до самого горизонту. Нарешті, гірські курорти в Татрах просто дорогі, а проживання, вечеря чи кофола на менш популярних гірських курортах іноді вдвічі дешевші, ніж у Старому Смоковці чи Штрбському Плесі — модних і дорогих словацьких курортах у Високих Татрах.

Окрім цих високих гір, практично по всій країні є також менші гірські хребти. Вони нижчі — що не означає, що гірші. Майже вся східна та центральна Словаччина гірська, Бескиди лежать на кордоні з Польщею та Чехією, а Малі Карпати сягають самого центру Братислави. Мешканцям найбільших міст: Братислава, Кошице, Пряшів, Жиліна, Банська Бистриця, Тренчин, Нітра не обов’язково їхати в Татри чи їх околиці, щоб потрапити на досить високі гори, адже гірські стежки у них набагато ближче до дому. Вони починаються, фактично, в межах Братислави.

І що дуже важливо – півмільйонна Братислава набагато ближча до австрійських Альп, ніж до Татр. Альпи починаються вже на околицях Відня, а неподалік є досить високі вершини і хороші гірськолижні курорти. Від Братислави до альпійського масиву Шнеберг 160 км і 2,5 години їзди. Для порівняння, дорога від Братислави до Старого Смоковеця становить 335 км (удвічі більше) і 3,5 години на автомобілі.

Беручи це все до уваги, відсутність натовпу на стежках у словацьких Татрах не означає, що словаки не ходять на гірські походи. Вони ходять по горам частіше і охочіше, ніж поляки. Просто їхня гірська активність не зосереджена на одному гірському масиві, вони більш свідомі туристи, ніж поляки. Великою проблемою польського гірського туризму є те, що багато туристів вважають за честь «проїхати» заїжджені місця, такі як Закопане, Морське Око, Каспрови, Ґєвонт і Риси. Це, зрештою, стосується також українців у Польщі. Словаки меншою мірою їдуть «куди всі», охочіше відкривають нові місця. Може, варто їх активніше запрошувати також в українські Карпати? Досі не бачив ні однієї реклами українських Карпат у Словаччині, офіційний Київ та Ужгород цим зовсім не займалися. Пора це змінити.

Ролики

Спочатку кілька слів про номенклатуру. Словацькою мовою ковзани (зимові) називають korčule, а роликові ковзани – kolieskové korčule, що дослівно перекладається як «колові ковзани». Проте з популяризацією роликових ковзанів і після того, як вони стали більш популярними, ніж їх зимовий прототип, назва korčule найчастіше використовується для опису роликів. Катання на ковзанах і роликах є korčuľovanie. Вживаються також назви: inline –korčuľovanie.

Катання на роликових ковзанах є надзвичайно популярним у Словаччині і з кожним роком його популярність зростає, чому сприяє факт, що динамічно розвивається інфраструктура широких асфальтованих велосипедних доріжок. У цьому допомагають правила словацького дорожнього законодавства, зручні для роликів. Словацький скейтер є пішоходом, тому за замовчуванням він може користуватися тротуарами, парковими алеями, набережними, площами та іншою інфраструктурою, призначеною для пішоходів, звідки скейтерів (або скейтбордистів) не можна відганяти. Проте, пересуваючись тротуаром, скейтер зобов’язаний їхати по правій стороні тротуару та «слідкувати за дорожньою обстановкою», іншими словами – поводитися обережно. Важливо те, що словацькі тротуари зазвичай будують з асфальту, а не з того, що є бідою польських міст і сіл – ненависної бруківки. Але це не правило. Чим ближче до Польщі, тим більше польських впливів, в тому числі бруківки на тротуарах. Чим далі від Польщі і ближче до Австрії та Угорщини, тим частіше використовується асфальт. Асфальтові тротуари також є стандартними в Австрії, Німеччині, Швейцарії, Франції та багатьох інших країнах Західної Європи. У Словаччині вони широко використовуються, напр. у Братиславі, Кошицях, Попраді чи Кежмарку. Зауважте – ми говоримо про асфальтові покриття, не плутаймо їх із велотротуарами, тобто велосипедними дорогами, які в сусідній Польщі теж асфальтові.

Незважаючи на це, Закон Словаччини про дорожній рух дозволяє кататися на роликах і скейтборді також на велосипедних доріжках, «якщо це не створює небезпеки або не обмежує велосипедистів». Умова полягає в тому, щоб їхати з правого боку, але немає обов’язку носити шолом. На практиці це означає, що ролеристи можуть легально їздити як по тротуарах, так по велосипедних доріжках. Положення в цій сфері прості, короткі та здорові, і це працює на практиці. Подібна ситуація і в сусідній Чехії, де законодавство у цій сфері практично однакове.

Віндсерфінг і вітрильний спорт

У Словаччині чудові умови для віндсерфінгу та кайтсерфінгу. У гірських районах є численні штучні озера з хорошими вітровими умовами та чудовими краєвидами — це, серед інших. Оравське озеро, Ліптовська Мара або Земплінська Шірава. На жаль, ці можливості використовуються мінімально. Віндсерфінг дуже непопулярний серед жителів гірських районів, у тому числі міст, розташованих поблизу великих водойм, таких як Оравське озеро. Також мало хто плаває, тут немає розвиненої інфраструктури водних видів спорту.

Віндсерфінг і кайтсерфінг набагато популярніші на півдні країни, особливо в районі Братислави. У басейні Дунаю під Братиславою панують чудові умови - база для віндсерфінгу знаходиться в селі Гамуляково. Хороші умови панують на великому водосховищі Zlate Piesky у Братиславі та на Сонячних озерах у Сенеці поблизу Братислави. Словацькі віндсерфери також люблять користуватися величезним австрійським Незидерським озером (Neusiedler See), розташованим в 40 км від Братислави.

Гриль — opekačka

Популярним способом проведення вільного часу словаків є opekačka v prírode, тобто гриль або вогнище на лоні природи. Українці також люблять зустрічатися на шашликах чи вогнищі і в цьому питанні словаки та українці знайшли б спільну мову. Словаки із задоволенням влаштовують вогнища або гриль в громадських місцях, наприклад, на лісових галявинах або біля води. І не обов’язково в дикій природі – у словацьких рекреаційних зонах, включаючи ліси та пагорби на околицях міст, часто можна знайти спеціально облаштовані місця для кемпінгу, де можна легально та безпечно розвести вогнище та пекти ковбасу і шашлик. Дуже популярним місцем для таких занять є Малі Карпати, куди жителі Братислави та околиць охоче їдуть на опекачку вихідного дня.

Звісно, разом із шашликом словаки також споживають алкогольні напої. Все однак проходить культурно. Відпочинок на природі є тим, що спільне для словацьких та українських звичаїв. Це також обставина, в якій словаки та українці точно знайдуть спільну мову і без проблем налагодять нові знайомства, навіть без знання мови співрозмовника, оскільки словацька та українська не такі ж віддалені.

Відпочинок на Балканах і біля теплого моря

Найпопулярнішим видом відпустки для словаків є відпочинок на морі, причому в переважній більшості це тепле море. Як ми знаємо, Словаччина не має власного моря, але вона розташована відносно недалеко до Адріатичного моря, яке є морем за замовчуванням для словацьких відпочиваючих. Просто до Хорватії, Чорногорії чи Італії зі Словаччини (особливо з Братислави, Трнави чи Нітри) набагато ближче, ніж з України. Слід також зазначити, що Словаччина традиційно має дуже добрі та інтенсивні зв’язки з балканськими державами, про що ми детально поговоримо в розділі про зовнішні відносини. Словаки найчастіше їздять на Адріатику на автомобілі (ті, у кого він є), але не меншою популярністю користуються чартерні рейси в Єгипет, Грецію, Туреччину, Італію, Іспанію, Болгарію чи на Канарські острови.

Віднедавня (приблизно 2020-21 рік) популярність словаків здобуває польське Балтійське море, особливо Ґданськ, Сопот, Гдиня, Гельська коса. Раніше словаки навіть собі не усвідомлювали, що в Польщі є море. А якщо про це знали, то їм здавалося, що це далеко, нецікаво та дуже зимно. Тепер Ґданськ - це у словаків модно. І з кожним роком на польських пляжах можна частіше почути словацьку та чеську мову.

Відпочинок на Балатоні та угорських термах

Словаки люблять тепле море, але море досить далеко, що пов'язано з витратами і, насамперед, часом і втомою, яка пов'язана з поїздкою, наприклад, в Хорватію чи Чорногорію. Море дуже часто замінюють сонячною Угорщиною, яка розташована відразу за кордоном і куди зі Словаччини легко дістатися громадським транспортом. Словаки люблять відпочивати на озері Балатон, а також у термальних басейнах у Мошонмадьяроварі, Егері чи Мішкольці. Переваги відпочинку в Угорщині – низькі ціни, краща туристична пропозиція, ніж у Словаччині, тепліший клімат і добре вино.

Шопінг-тури – Польща, Угорщина, Австрія, Україна

Словаки люблять шопінг, і особливо вони охочіше, ніж українці, полюбляють поїздки за закупами за кордон. Поїздки за покупками часто поєднуються з оглядом визначних пам’яток певного міста (наприклад, Відня, Гайнбурга чи Кракова), з походом на смачну вечерю в ресторан чи тривалішою прогулянкою околицями. З цієї причини шопінг за кордоном сам по собі є для них цінністю та привабливістю – нижча ціна не завжди є вирішальним фактором, важливим є приємне середовище, більший асортимент чи просто той факт, що це певна різноманітність порівняно з покупками у рідному місті.

Поїздки на шопінг до Австрії, які дуже поширені, особливо серед жителів Братислави, мають інший характер. Стоянки перед магазинами в Кіттзее та Гайнбурзі біля кордону майже забиті словацькими автомобілями, братиславські автобуси ходять щогодини до Гайнбурга. Багато продуктів там трохи дешевші, ніж у Словаччині, але вирішальним фактором є вища якість і краща користь для здоров’я австрійських продуктів. Часто це «біо» продукти, смачні сорти сиру та нарізки, дуже хороший австрійський хліб або улюблені сорти австрійського пива, якого немає в Словаччині (наприклад, Paracelsus Zwickl від пивоварні Stiegl). Відень, аутлет-центр у Парндорфі, а все частіше й Гайнбург відвідують також за покупками одягу чи взуття. Шопінг також часто є лише частиною поїздки за місто. Відень - знаєте, клас сам по собі, мотиви поїздок вихідного дня пояснювати не потрібно. Але привабливою формою поїздок у суботу чи будній день після роботи також є поїздка до Гайнбурга – мальовничого містечка, куди можна дістатися за 20 хвилин міським автобусом від Братиславського замку на Старому місті. Прогулянка середньовічними вуличками Гайнбурга, по набережній Дунаю, похід до місцевого замку, на пагорб Браунсберг чи Гексенберг і водночас відвідування магазину – це цікавий спосіб провести вільний час.

Зовнішня політика Словаччини та сприйняття словацьким суспільством інших націй

Розділ створено для працівників МЗС і Офісу Президента України, дипломатичних служб, експертів та аналітиків, а також студентів, які займаються міжнародними відносинами та зовнішньою політикою. Його також повинні читати журналісти, які спеціалізуються на міжнародних питаннях, а також журналісти регіональних і місцевих ЗМІ в західних регіонах України — зокрема, в Ужгороді та Львові. Також присвячую людям, які на практиці співтворять зовнішню політику держави – депутатам та їх помічникам, представникам регіональної держадміністрації та місцевого самоврядування в регіонах Західної України. Я сподіваюся, що цей розділ також буде цікавий співробітникам аналітичних та експертних центрів, які беруть участь у публічному дискурсі про місце України в Європі та зовнішній політиці. Я також рекомендую його керівникам усіх політичних партій і рухів, а також тим політикам і експертам, які консультують політичних лідерів щодо міжнародної політики своєї групи.

Словаччина є або може бути важливим партнером у багатьох різних геополітичних проектах і контекстах, зокрема:

1. Європейська політика – створення коаліції навколо конкретних питань на форумі ЄС, зокрема в питанні підтримки України та санкцій для Росії

2. Співпраця в рамках Вишеградської групи.

3. Ініціатива трьох морів та пов’язані з нею конкретні проекти у сфері транспорту (транспортні коридори), енергетики, оборони, східного сусідства.

4. Східна політика Європейського Союзу, підтримка проекту Східного партнерства, політика щодо Росії, демократизація Білорусі.

5.  Політика розширення ЄС і НАТО, особливо на Західних Балканах та прийняття України, Молдови, Грузії та Вірменії.

6. Карпатська стратегія Європейського Союзу та регіональне співробітництво в регіоні Карпат.

7. Енергетична безпека, енергетична трансформація, енергозбереження та зменшення спожиття російської нафти та газу.

Великою проблемою українсько-словацьких відносин є їх асиметрія. Україна — найбілша за площею держава Європи якщо не рахувати Росію, Словаччина — одна з менших. Україна на заході і півдні межує з чотирма країнами ЄС і серед них, Словаччина найменша, через що як офіційний Київ, так звичайні українці приділять Словаччині і словакам найменше уваги. Сам Київ також набагато більший ніж Братислава, що означає, що українці люблять поводиться зверхньо стосовно словаків. Мовляв, Україна може й незаможна країна з багатьма проблемами, однак велика і дуже важлива, тоді як Словаччину, на думку багатьох українців, могло б і не бути а і так ніхто не помітив б різницю. Українці майже зовсім не приділяють уваги відносинам зі словаками, немає жодної програми маркетингу України як країни, про яку словакам було б цікаво чогось дізнатись, ознайомитись з українською культурою, мовою, поїхати на екскурсію в Ужгород, українські Карпати, до Львова та Києва (звісно, не у час війни, говорю тут про період 1991-2021). Немає Українського інституту в Братиславі ані Кошицях, не було в Словаччині реклам України як туристичної дестинації, немає центрів вивчення української мови як іноземної в Словаччині. Водночас подібну діяльність з пропагації країни активно веде в Словаччині Росія, яка відкрила тут російські культурні центри, сприяла вивченні російської мови як іноземної, ознайомленні з російською культурою, не кажучи вже про неформальну діяльність російських інтернет-тролів та приховану підтримку Кремля для проросійських і антиукраїнських фашистських груп у Словаччині.

Україна не робила і не робить нічого, щоб зацікавити словаків українською мовою, культурою та країною як туристичною дестинацією і словаки це бачать. Переважна більшість словаків не знає про Україну нічого, бо самій Україні на цьому не залежить. Шкода, бо проросійських настроїв частини словаків та проросійського уряду Роберта Фіцо можна було уникнути, якби офіційній Київ хоч трохи цікавився у минулому Словаччиною та проводив хоч яку цілеспрямовану політику, яка була б спрямована на здобуття симпатії словаків до України, української мови та культури. Цього не було - ось і маємо погані результати...

Водночас ця асиметрія взаємних відносин діє також в іншому напрямку. Словаччина — успішна і економічно досить розвинута країна ЄС, тоді як Україна, все ж таки найбідніша країна Європи, яка ще до війни мала великі проблеми. Відтак офіційний Київ та українці дивляться на Словаччину зверху через невеликі розміри словацької держави, а словацькі політики та звичайні словаки дивляться на Україну зверху через те, що Словаччина все ж таки добилася геополітичного та економічного успіху, а Україна ні.

Чи це можна змінити? Можна і саме для цього виникла ця книжка. Про це — в останньому розділі з рекомендаціями.

Словаччина не розташована між Німеччиною та Росією

Для України найбільш відомим сусідом по ЄС є Польща. Українці досить добре знають і розуміють польську ситуацію, польський історичний досвід та польський погляд на зовнішні відносини, натомість майже зовсім не знають погляду Словаччини. Тим часом словацька перспектива — зовсім інша, ніж польська, хоча ці дві країни дуже подібні, розташовані поруч та мають взаємно зрозумілі мови.

Найважливішим чинником, який визначав і досі визначає геополітичне положення Польщі, який впливає на сенс існування та зовнішню політику Польщі, є економічно вигідне водночас і трагічне розташування між Німеччиною та Росією. Вся польська історія — це історія воєн чи миру з цими двома країнами, включаючи зміни кордонів, експансію на схід чи захід, а також союзи, які забезпечили б польську безпеку та процвітання в цій складній географічній ситуації. Для перемоги над німцями (тевтонськими лицарями) поляки об’єдналися з Литвою, згодом, для оборони від Москви, склали союзи в межах Речі Посполитої, а нарешті – підтримали незалежність країн Прибалтики, Білорусі, України та Грузії, не стільки через симпатії до них, скільки для того, щоб забезпечити «буфер безпеки» між Польщею та Росією.

Поляки також розглядали зближення з Німеччиною після 1989 року, а потім прагнення до членства в НАТО та ЄС у 1990-х роках значною мірою як політику безпеки проти російської загрози, а не просто як самоціль. Польські стосунки з українцями були важкими і складними, але врешті-решт польсько-українське «стратегічне партнерство» стало тим, що об’єднало Леха Валенсу, Олександра Квасьневського, Леха Качинського, Броніслава Коморовського та Анджея Дуду, тобто всіх президентів Польщі. Польсько-українські відносини такі важливі й інтенсивні, тому що ці країни мають спільного ворога – Росію, інакше Україна не була б таким пріоритетом для Польщі. А київський Майдан і білоруські протести проти Лукашенка такі близькі полякам, тому що поляки знаходять у них їх польський досвід, відомий як з уроків історії (антиросійські повстання, війна з Росією), так і з недавнього досвіду боротьби з комунізмом (також нав’язаним зі сходу).

З іншого боку, в польському суспільстві та особливо на правій стороні політичної сцени існує сильна огида до німецького панування в Європі, підкріплена болісними спогадами про війну та окупацію, а також про поділ Польщі в роках 1795-1918. Звідси ініціативи довести, що Варшава не гірша за Берлін, спротив німецьким проектам в ЄС і бажання побудувати коаліцію країн Центральної та Східної Європи як противагу і Росії, і Німеччині (в тому числі Міжмор'я). Полякам здається, що інші європейські країни мають як би автоматично розділяти таку саму точку зору, ті самі побоювання, і тому вони обов’язково повинні притягуватися до польського лідерства в цій сфері. І якщо у випадку України та частково країн Балтії це навіть працює (особливо занепокоєння щодо Росії), то в Празі та Братиславі цю точку зору не обов’язково поділяють, що не обов’язково означає русофільство.

Головна різниця між Варшавою та Братиславою полягає в тому, що Словаччина ніколи не мала цього польського досвіду трагічної ситуації між Німеччиною та Росією. Обидва були далеко і не становили прямої загрози. Вона була деінде, на півдні: загрозою для словаків завжди була Угорщина, яку поляки традиційно вважають своїм союзником. Німецькомовних сусідів (Відень) і Росію словаки натомість часто асоціювали як тих, хто може допомогти отримати незалежність від угорського панування, а не як агресорів. Хоча територія сучасної Словаччини не межувала з Німеччиною в прямому сенсі, вона межувала з німецькомовними країнами — з територією нинішньої Австрії та Чехії. Однак вони словакам нічого поганого не зробили, навпаки, були для словаків мостом до кращого світу, до відкритих перспектив (Відень).

Територія Верхньої Угорщини, тобто нинішня Словаччина, була анексована державою Габсбургів, тобто Австрією, але угорський характер цих територій зберігся. У ХІХ столітті словаки навіть писали петиції до «милостивого цісаря» Франца-Йосифа з проханням допомогти їм звільнитися від угорського гніту. Донині у Словаччині зберігається міф про добру австрійську пані імператрицю Марію Терезію, яка закохалася в Братиславу і зробила місцевий замок своєю резиденцією, а також про доброзичливого імператора Франца Йосифа – його досі тепло згадують не тільки в Словаччині, але також у Львові та в цілій українській Галичині, а навіть у Кракові та Перемишлі. Франц Йосиф майже нічого не зробив для словаків, але трохи допоміг. Німецькомовний Відень, який для словаків колись і сьогодні є воротами в німецькомовний світ, завжди викликав лише позитивні асоціації. Друга світова війна також обійшлася досить легко для словаків, особливо в порівнянні з Польщею, Чехією та Україною. У той час як Польща зазнала німецької агресії і трагічної опупації, у Словаччині була створена маріонеткова держава священика Йозефа Тісо в союзі з Гітлером. Сучасна Словаччина відмежовується від цієї держави (за винятком фашистської парламентської партії Мар'яна Котлеби – ĽSNS, яку підтримують близько 8%), ця держава була створена недемократичним шляхом, вона не була результатом вільного волевиявлення словаків. Трагічна доля спіткала багатьох громадян Словаччини, особливо єврейського походження, а також політичну опозицію. Але з точки зору простих людей період 1939-45 років був часом, коли вони могли навіть не помітити, що йде війна, якщо не займалися політикою і жили собі спокійно десь у горах. Аж до кінця війни тут не проходив фронт, не було облав, іноземної німецької адміністрації, працювали нормальні словацькі установи, полиці в крамницях були повні, життя на селі йшло звичним ходом – особливо в порівнянні з сусідньою Польщею. Звичайно, це не означає, що взагалі нічого поганого не сталося. У цьому контексті найболючішим є досвід Освенцима, куди було депортовано багато громадян Словаччини, переважно євреїв. Але загалом війна не була такою травматичною для словаків, як для поляків.

Це все дуже важливо, тому що в словацькій культурі, фільмах, відомих романах, історичній пам'яті майже немає цих травматичних слідів ІІ світової війни та окупації, які є в пам'яті та свідомості поляків, чехів, українців, білорусів чи росіян. Отже, відносини Словаччини з Німеччиною не обтяжені історично, немає багажу тисячолітніх конфліктів і величезної травми війни, як у випадку з Польщею чи Чехією. Розуміння цього факту є вкрай важливим для кожного, хто має справу з міжнародною політикою і намагається зрозуміти словацьку точку зору на все це. Якщо хтось хоче запропонувати словакам такі проекти, як Ініціатива трьох морів чи Міжмор'я, точно не переконає їх антинімецькою риторикою як це роблять поляки, тому що це більш-менш так, ніби якісь сусіди хотіли запропонувати Україні союз проти Литві, Латвії, Естонії та Грузії. Не вийде і буде недоречним, тому що ми нічого не маємо проти цих країн, навпаки, вважаємо їх союзниками та асоціюємо їх позитивно. Точно так, як словаки Німеччину та Австрію.

Словаки не мають також досвіду сусідства з Росією, єдиним винятком у їхній тисячолітній історії є короткий, близько 40 років, епізод сусідства з Радянським Союзом. Але й то на короткому відрізку на крайньому сході країни, і не з Росією, а з радянською Україною, із Закарпаттям, яке раніше було частиною Чехословаччини. Раніше майже 900 років територія нинішнього Закарпаття входила до складу Угорщини, як і сама Словаччина. Таким чином, Словаччина, як частина Угорщини, яка не була відокремлена у вигляді автономного утворення, межувала на сході просто з іншою частиною Угорщини, далі на сході був бар'єр Карпат, а за ними – ментальний кінець світу, куди ніхто не їздив ані не розмірковував, що там взагалі є. Парадоксально, але протягом 123 років Росія була не стільки на схід від Словаччини, скільки на північ від неї – у Кельцах, Варшаві та її околицях (Польща була в складі Росії). Навіть сьогодні потяги їздять із Братислави до Москви через Варшаву та Мінськ, а не через Кошице, Закарпаття та Київ.

Зауважимо, що в 1712 - 1918 роках, тобто в часи, що формували нині діючу традицію, стереотипи та сприйняття інших народів, столицею Росії була не Москва, а Санкт-Петербург. Тобто Росія була, по-перше, «десь далеко», по-друге, не на схід, а скоріше на північ від Словаччини. Там, за Галичиною, на північ від Кракова, десь на далекому й холодному Балтійському морі. Польща під російським поділом якось культурно злилася для тодішніх словаків з Росією і з усім російським світом. Це сприйняття здебільшого збереглося у словаків донині. Хоча вони самі відчувають свою країну квінтесенцію Центральної Європи, ототожнюючи її зі спадщиною колишньої Австро-Угорської імперії, вони сприймають Польщу як такий гібрид. Ці прикордонні території, такі як Закопане, Яблонка, Краків, звичайно, «свої», схожі, але десь північніше тут зовсім інша частина Європи.

У 19 столітті, в період словацького національного відродження та намагань стати культурно та мовно незалежними від Угорщини, на слов’янську імперію, тобто Росію, яка лежала далеко, дивилися з ностальгією та надіями. Схожа мова, яку можна хоч трохи зрозуміти - не зовсім без вивчення, але все ж. У будь-якому випадку вона набагато ближча і рідніша, ніж абсолютно чужа угорська чи навіть німецька мова. Горда країна з чудовою (як їм здавалося) культурою, з Пушкіним, з гарними пам'ятниками, з всесвітньо відомим Петербургом, з Кремлем, з блиском. Так асоціювали Росію – і наївно ідеалізували. Словаки не знали або не хотіли знати про те, що крім цієї високої культури, пишноти Петербурга, в російських губерніях панувала величезна бідність і відсталість, терор, розбещеність і заслання до Сибіру для опонентів. Точно за таким же принципом, як поляки ідеалізують Угорщину і не хочуть змиритися з величчю кривд, які історично сталися між угорцями та неугорськими народами Угорського королівства. Поляки на собі відчули негативні сторони сусідства з Росією, а раніше словаки не мали такого досвіду. Навпаки, Росія вміло розпалювала панславістський рух з метою розколу Австро-Угорщини та реалізації своїх політичних інтересів. Так само, як і Відень, росіяни також надавали мінімальну підтримку словакам, за що воно їм були безмежно вдячні. У словацькій національній літературі того часу утвердився міф про те, що росіяни прийдуть на білому коні й визволять поневолені слов’янські народи. Наївний? Звичайно. Але чим це відрізняється від польського романтичного, дещо наївного обожнювання Франції та Наполеона?

Поганий досвід співпраці з росіянами з’явився лише після 1945 року. Перше питання – це анексія Підкарпатської Русі, тобто Закарпаття, СРСР. На сході з’явився жорсткий кордон, який прорізав сусідні села і навіть село Сельменце розділив навпіл. Кільканадцять словацьких сіл та словацьке місто Чоп було відрізаних від Словаччини та долучених до СРСР, оскільки радянсько-чехословацький кордон визначили на кілька кілометрів західніше, ніж адміністративний кордон Підкарпатської Русі та Словаччини у рамці довоєнної Чехословаччини. Однак навіть це не було такою травмою, бо Підкарпатська Русь була частиною Чехословаччини, а не Словаччини – це була окрема цілість, про яку мова піде трохи пізніше. Однак справжньою травмою стало вторгнення військ Варшавського договору до Чехословаччини (радянських, а також польських – операція «Дунай») і, таким чином, придушення демократичних перемін 1968 року. Ми пов’язуємо ці події з Прагою та Чехією, забуваючи, що автором демократичних змін був словак Александер Дубчек, і що словаки, як і чехи, хотіли свободи та нормальності – і були їх жорстоко позбавлені радянськими військами. Якщо комунізм усе ще просто асоціювався з небажаною системою, а не завжди з чимось, нав’язаним ззовні росіянами, після 1968 року цей погляд кардинально змінився. Росіяни перестали бути добрими дядьками які живуть десь далеко, вони стали окупантами. А російські військові бази на території країни словаки не асоціювали ні з чим хорошим – навіть ті, хто цінував Пушкіна та російський балет, тепер були розлючені російською окупацією та думали про росіян найгірше.

«Чужого не хочемо, свого не віддамо». Словаччина не має своїх Кресів

Інша тема, яка відрізняє Словаччину від Польщі, – це різний підхід до територіальної експансії. У своїй тисячолітній історії Польща була завойована і навіть зникла з карти Європи на 123 роки, але в іншому часі вона була сильно зосереджена на територіальній експансії та завоюванні нових територій. У школі поляків вчать про це як щось позитивне, чим вони мають пишатися. Це почалося з Болеслава Хороброго та польсько-німецької війни, потім його експедиція на Русь. Протягом століть польська історія значною мірою базувалася на експансії на Схід – завоювання України, походи на Москву, польсько-литовська унія. У школі на уроках історії поляків вчать, що вони повинні пишатися тим, що Польща була територіальною імперією, яка простягалася від моря до моря. Навіть під час поділу поляки не полишали своїх мрій про колишню могутність, нова Польща мала відродитися в доподілових кордонах, а поляки зверхньо ставилися до українців, білорусів і литовців, які теж мали свої незалежницькі прагнення.

У результаті після 1918 року концепція Пілсудського оточити себе кордоном незалежних держав – України, Білорусі та Литви – не спрацювала. Польща була орієнтована на експансію і пишалася цією експансією, це важливий елемент польської національної ідентичності та культури. Тим часом Словаччина має зовсім інший ідентифікаційний підхід до територіальної експансії. Ключовим гаслом було словацьке «Чужого не хочемо, свого не віддамо». Це навіть було доведено до рівня майстерної точності. За часів Угорщини словаки не хотіли нічого іншого, як стати незалежними у своїх власних етнічних кордонах. Нарешті, після 1918 року, це було досягнуто в межах Чехословаччини. Звичайно, спірним питанням було визначення кордону з Угорщиною, південна частина Словаччини була (і залишається) територією, населеною угорцями, але навіть включення цих територій пояснювалося тим, що в минулому вони були етнічно словацькі і лише зазнали мадяризації. Прикладом практичного застосування принципу «Чужого не хочемо, свого не віддамо» стало рішення Юзефа Тіси, який після вступу німецьких і словацьких військ до Польщі отримав від Гітлера пропозицію анексувати Закопане та околиці та включити польський регіон Подгале до Словаччини. Тісо відмовився, посилавшись саме на той вислів. Він лише анексував області Спіша і Орави, які за часів Австро-Угорщини належали до угорської, тобто словацької, частини монархії.

Теоретично можливість збільшити країну через анексію Закопаного може бути спокусливою, і, ймовірно, багато інших країн (у тому числі маріонеткових) з іншими традиціями нею б скористаються. Географічно близько, верховинці живуть тут і тут, схожа мова, цілі Татри в одній країні – але ні. І хоча Тісо не був демократичним лідером, його підхід у цьому питанні в цілому відповідав суспільним настроям. Незважаючи на прикордонний конфлікт із Польщею через Спіш і Ораву, серед словаків не було бажання відплатити полякам, захопити Закопане чи Новий Сонч та збільшити державу за рахунок несловацьких територій.

Словаччина позитивно вирізняється з-поміж багатьох інших країн Центральної Європи тим, що навіть у мріях, національних міфах і розкутих дискусіях за пивом не фігурує тема «великої Словаччини», на відміну, наприклад, від Угорщини, Сербії, Албанії, Хорватії чи Македонії. Ми знаємо, до чого це призвело в колишній Югославії – війна, державний розпад і бідність у багатьох балканських країнах, яка триває досі. Тим часом у процесі розпаду Чехословаччини та пов’язаних з ним популістських чи націоналістичних рухів не було жодних спроб переглянути кордони, навіть словацькі крайні націоналісти не висували територіальних претензій до прикордонних регіонів Чехії (і навпаки), такого питання ніколи не було.

Різницю в підході словаків та поляків до “втрачених земель” дуже гарно видно у їхньому відношенні до земель Західної України. Перед ІІ світовою війною Львів належав до Польщі а Ужгород належав до Чехословаччини. І тоді як поляки цілі десятиліття не могли погодитись зі втратою Львова і досі мають до цього міста сентимент, немає побібного сентименту словаків до Ужгорода та Закарпаття (звісно, Підкарпатська Русь не була частиною Словаччини, але окремим утворенням в рамках Чехословаччини, однак про це пізніше). Сентимент до Закарпаття як частини Чехословаччини відчувають більшою мірою чехи, а не словаки.

Словаки просто хочуть бути маленькою, процвітаючою країною, яка розвивається в межах власних кордонів, без амбіцій розширювати ці кордони. Точнісінько як Австрія, Швейцарія, Люксембург, Ліхтенштейн, Сінгапур, Монако чи Сан-Марино. Звідси передвиборча обіцянка 1994 року, що Словаччина має стати «Карпатською Швейцарією». Так, словаки хочуть мати велике значення у Європі, але більше за тим же принципом, що й згадані вже Швейцарія чи Австрія – тобто як високорозвинена, заможна, хоча й невелика країна. Тому словакам лестить не їх розмір, а те, що вони найкращі в тій чи іншій галузі, на чомусь спеціалізуються (у зовнішній політиці – на темі Західних Балкан), виробляють чогось найбільше (наприклад, автомобілів на душу населення) або запровадили щось одними з перших (єдиний податок, універсальне тестування на ковід). Це словацька тендерна струна, і саме на ній могли б зіграти українські дипломати, якщо хочуть залучити Братиславу до своїх проектів. Словаччина як країна, що надала найбільший у світі розмір допомоги Україні в якійсь сфері і на цьому будує свій міжнародний імідж — оце може спрацювати, навіть з Робертом Фіцо як прем'єр-міністром. Не Польща, не Чехія, а саме Словаччина. Наприклад, Словаччина як країна, яка з-поміж усіх країн світу прийняла на свої університети найбільше українців, які були змушені перервати навчання через військові дії. Або країна, яка створила найбільшу у світі грантову програму з поставлення в Україні сонячних батереїв або затеплювання будинків. Це вже питання до українських дипломатів — подумайте про щось подібне, воно має шанси на успіх, оскільки словаки дуже потребують бути у чимось першими та найкращими.

Цілі зовнішньої політики Словаччини на різних етапах

У сучасній історії Словаччини можна виділити кілька важливих етапів, які супроводжувалися виконанням послідовних стратегічних цілей, пов’язаних із становленням незалежної державності, пошуком власного місця в міжнародній політиці та інтеграцією в євроатлантичні структури. Індивідуальні цілі та пріоритети принципово відрізнялися не лише залежно від періоду (наприклад, до та після вступу до ЄС), а й залежно від того, хто був при владі. У Словаччині, так як і в Україні до 2014 року можна зауважити поділ на однозначно прозахідні партії (які водночас однозначно підтримують Україну) та на відносно проросійські партії (раніше — партія Владіміра Мечіара, потім Смер Роберта Фіцо та фашисти). Причому словацькі проросійські партії не були настільки проросійськими, як аналогічні політичні сили в Україні, такі як Партія регіонів Віктора Януковича чи Опозиційний блок. Вони все ж таки були за дружніми відносинами Словаччини як країни ЄС та НАТО з Росією, не за виход з ЄС та долучення до російських інтеграційних проектів, таке питання ніколи в Словаччині не стало.

1989 – 1992: дебати про майбутнє Федерації Чехії та Словаччини

Зовнішню політику та дискусію щодо майбутнього місця Словаччини в Європі можна побачити вже в період пізньої Чехословаччини, коли Словаччина перестала бути лише невід’ємною частиною держави зі столицею в Празі, а дедалі чіткіше позначала свою незалежність та власні амбіції. Дуже гострі дискусії на цю тему точилися задовго до падіння комунізму в колі чехословацьких дисидентів. Тому період трансформації 1989 року не був несподіванкою для словацької демократичної опозиції, антикомуністична група Verejnosť proti nasiliu (еквівалент польської «Солідарності») була середовищем, у якому точилися високоякісні інтелектуальні суперечки про майбутнє Словаччини та її відносини з Чехією. Кожен з лідерів цієї громади мав тверду думку з цього приводу, тоді було написано багато цікавих статей і публіцистичних книг.

Спочатку йшлося не про розпад Чехословаччини, а про влаштування відносин у рамках нової, демократичної Федерації, яка має здійснити ефективну політичну та економічну трансформацію та інтегруватися в ЄС і НАТО. Спільним знаменником було переконання в тому, що суб’єктність Словаччини явно має зрости, і дискусії зосереджувалися на масштабах цієї незалежності. Наприклад, виникла суперечка про те, чи повинна спільна держава мати форму федерації чи вільної конфедерації, в якій обидві держави були б фактично незалежними, і їх з’єднували б лише спільна зовнішня політика, оборона та митний союз. Тому була запропонована модель, яка в майбутньому функціонувала на практиці у вигляді держави Сербія і Чорногорія, що існувала в 2003-2006 роках.

Цікавою концепцією колишнього словацького дисидента та прем’єр-міністра Яна Чарноґурського була ідея «двох крісел і двох зірок». За словами Чарногурського, Словаччина повинна триматися разом із Чехією, щоб домовитися про кращі умови членства в ЄС як одна сильна країна та швидше увійти до ЄС. Ефективна трансформація, модернізація та євроінтеграція мали бути пріоритетними над постулатом незалежності. Але вже в рамках ЄС ця чесько-словацька конфедерація мала «розчинитися» в об’єднаній Європі, де кордони і без того не мають значення, і мала стати своєрідною гібридною системою. На світовій арені нова ЄС Чехословаччина функціонувала б як єдиний суб’єкт зовнішньої політики, але в рамках ЄС Чехія та Словаччина мали б статус окремих незалежних держав. Звідси «два крісла» – тобто Чехія мала б свого комісара, Словаччина свого, Прага та Братислава мали б свої незалежні позиції на форумі ЄС. У той час Чарноґурський помилково припустив, що прапор ЄС має 12 зірок, оскільки ЄС має (мав тоді) 12 членів і що кожне розширення призведе до збільшення кількості зірок, отже, його постулат про «двох зірок» (у сенсі, що формально Чехословаччина вважатиметься двома членами ЄС, навіть якщо це буде одна країна). Звичайно, на прапорі ЄС просто 12 зірок і це не має нічого спільного з кількістю країн-учасниць, це була явна помилка політика. Чарноґурський припускав, що після вступу до ЄС кордони все одно зникнуть, буде створено спільний простір і не матиме значення, будуть Чехія та Словаччина незалежними чи ні. Він припустив, що тоді, коли Словаччина та Чехія благополучно пройдуть цей процес і закріпляться в європейських структурах, можна буде проголосити незалежність, але тоді це буде лише формальністю, оскільки тоді все одно функціонуватиме Європа регіонів, а не Європа держав. Це, як знаємо, виявилося помилковим, Євросоюз не перетворився на конфедерацію, надалі залишається об'єднанням суверенних держав.

Подібний погляд на еволюційне прагнення до незалежності та пріоритет євроатлантичної інтеграції панував у демократичному середовищі Словаччини того часу, лише націоналістична SNS вимагала негайної незалежності, але була в меншості. Загалом спільна держава з Чехією здавалася чимось природним, а незалежність була пов’язана зі страхом за майбутнє, чи переживе взагалі Словаччина, чи не розділить долю пострадянських чи постюгославських республік, багатьох з які саме тоді (1991-1992) були занурені в хаос і збройні конфлікти (наприклад, Придністров’я, Кавказ, війна в Югославії1992-95 років). Проте всі ці дискусії завершилися досить несподіваним чином – угодою про мирне розлучення та створення двох окремих держав, про що ми детально розповідали в розділі про історію та сучасність.

Перші роки незалежності – період мечіаризму

Роки 1993–1998 означали перші п’ять років існування нової держави, а разом з тим і все більш авторитарне правління Владіміра Мечіара. Це дуже специфічний, бурхливий і неоднозначний період. Попри всю критику авторитарних тенденцій, що панували на той час, політично вмотивованих злочинів і загравання Мечіара з Росією, не можна сказати, що ці п’ять з половиною років були для Словаччини марно згаяним періодом чи низкою нещасть. Навпаки, порівняно з іншими новими європейськими країнами, особливо з Україною, Молдовою та Білоруссю, навіть ця мечіарівська Словаччина виявилася геополітично успішною, країна економічно розвинулася та зміцнила свою незалежність. Україні, Білорусі, Молдові, Боснії та Герцеговині, Македонії, а навіть Румунії та Болгарії було набагато гірше. Річ у тім, що Словаччина мала міцні демократичні запобіжники (особливо сильне громадянське суспільство та вільні ЗМІ), що означало, що період авторитарних тенденцій за Мечіара виявився лише епізодом.

Основною метою зовнішньої політики цього періоду була розбудова структур власної державності та дипломатії і позначення своєї присутності на міжнародній арені. Це було нелегко через невеликий розмір країни, відсутність будь-яких характерних ознак, які чітко асоціюються за кордоном зі Словаччиною та пов’язаний з цим неповажний підхід, підкреслений неуцтвом, ігноруванням, почуттям вищості щодо Словаччини та повсюдною плутаниною цієї країни, якщо не з Чехією, то зі Словенією. Та що там казати, навіть у начебто близьких поляків та українців із цим усе ще є проблема після майже 30 років функціонування Словаччини як незалежної країни. Тому і виникла ця книжка. Оскільки навіть поляки у 2022 році майже нічого не знають про Словаччину (крім поверхневих вражень від відвідування Старого Смоковця чи Орави), що вже казати про точку зору мешканців Скандинавії, Нідерландів, Африки чи США. «Словаччина? Яка, в біса, Словаччина, де вона взагалі?» – такою була реакція Європи і світу, в тому числі серйозних і впливових людей (політиків, дипломатів, знаменитостей).

Ставлення до Словаччини як до якоїсь ефемери, додатка до Чехії або помилково вивішування словенського прапора через схоже звучання назв обох країн і схожий зовнішній вигляд прапора до недавнього часу було на порядку денному. Це виклики, з якими словацькій дипломатії довелося зіткнутися від самого початку, особливо у цих перших роках незалежності. На додаток словацький держапарат мусив вирішувати поточні викликі, пов’язані із трансформацією, європейською інтеграцією, енергетичною та військовою безпекою. На офіційному англомовному сайті Словаччини відвідувачів зустрічали повідомленням про те, що Словаччина – це не Словенія, і чим ці дві країни відрізняються. Одна країна в Карпатах, друга на Адріатиці, одна утворилася в результаті розпаду Чехословаччини, друга в результаті розпаду Югославії, обидва прапори схожі, але відрізняються тим і іншим - такі очевидні речі потрібно було пояснювати до світу словацькими дипломатами, чого не мусили робити чехи, поляки чи угорці. Словацька дипломатія досить добре впоралася з цим етапом. Всупереч побоюванням, Словаччина не стала «чорною дірою посеред Європи» і не розділила долю деяких пост-югославських чи пострадянських країн, які занурилися в апатію та збройні конфлікти. А такий ризик був — і до того ж досить серйозний.

1993-98 роки були періодом, коли Словаччина прагнула до членства в євроатлантичних структурах і до розвитку співпраці в рамках Вишеградської групи. Спочатку їй це вдавалося, але з часом іноземні партнери почали помічати все більше випадків авторитаризму, і ця співпраця сповільнювалась або заморожувалася, хоча офіційно не переривалася. Водночас Владімір Мечіар проводив політику, яку можна було б охарактеризувати як проросійську. У той час Словаччину називали «троянським конем Росії в Європі», і поряд із Сербією, Болгарією та Білоруссю вона була однією з найбільш проросійських країн нашого континенту. Проте вона не була проросійською в стилі пострадянських країн, не було прагнення безпосередньо увійти в орбіту Росії в стилі Білорусі. Це було скоріше маневрування, вибір «третього шляху», концепції нейтралітету та повне використання переваг співпраці зі Сходом і Заходом. В одній із передвиборчих кампаній середини 1990-х років Мечіар заманив виборців баченням Словаччини під його владою як «другої Швейцарії». Підставою тодішньої зовнішньої політики було прагнення використати переваги унікального розташування Словаччини як країни в центрі Європи, яка б багато заробляла завдяки функції «мосту» (торговельного, дипломатичного, енергетичного, транспортного ) між Європейським Союзом і Росією. Це мало не тільки прискорити економічне зростання, а й певним чином зміцнити словацьку державність, виконуючи роль «язика на терезах». Словаччина – маленька держава, яка, однак, є форумом для співпраці двох величезних блоків, перейнявши в цьому відношенні роль Відня з часів холодної війни. Додаймо, що Австрія у роках 1955-90 справді виграла на своїй позиції нейтральної капіталістичної держави, яка за принципами демократії, верховенства права та капіталізму була частиною Заходу, але не була членом Європейської економічної спільноти та НАТО і завдяки нейтралітету Відень став одним із центрів ООН та інших організацій. На нейтралітеті ще більше виграла Швейцарія. На перший погляд Словаччина дуже подібна до Швейцарії та Австрії (невелика країна у високих горах), тому така ідея бала для багатьох словацьких виборців дуже приваблива і здавалася бути реальною.

Така поміркована проросійська позиція означала регрес у переговорах про вступ з Євросоюзом і НАТО та погіршення відносин із прозахідними сусідами (Чехією, Угорщиною, Польщею). Мечіар відкрив двері для інвестицій у Словаччину для російських олігархів і бізнесу, і до Братислави та Кошиць приїхало багато росіян, які добре знайшли себе в місцевих реаліях. Цікаво, що сприятливий клімат для словацько-російських відносин також пішов на користь багатьом порядним росіянам – проєвропейським демократам, критичним до російської дійсності, а згодом і до Путіна, з прозахідними поглядами, які опинилися в Братиславі на рубежі 1980-х і 1990-х років і знайшли тут свою нову батьківщину. Кілька з них зробили кар’єру лояльних, прозахідно налаштованих громадян Словаччини, критикуючих російський авторитаризм – засновників впливових аналітичних центрів, громадських активістів. Найвідоміший з них – авторитетний аналітик Григорій Месежніков.

Водночас, на жаль, до Словаччини з Росії приїхало чимало «темних зірок» – тіньових бізнесменів, пов’язаних зі спецслужбами та новонародженими російськими та словацькими олігархічними групами. Наслідки у вигляді дивних бізнесів і ділових та політичних зв’язків, підкріплених корупцією, відчуваються в Словаччині донині. Особливо у Високих Татрах, у місцевій готельній та гірськолижній індустрії, яка часто базується на знищенні природи та будівництві дивних об’єктів у заповідних зонах, використовуючи не зовсім чесні зв’язки. Практичною стороною цієї «багатовекторної» політики були транзит та енергетика. Словаччина Мечіара хотіла стати важливою транзитною країною в транспортуванні російського газу та нафти до Західної Європи, а також у транспортуванні вантажів (включаючи контейнери) залізницею. Багато в чому це тодішньому колективу вдалося. Детальніше на цю тему – у розділі про транспорт.

Незалежно від того, що ми думаємо про такий підхід Словаччини часів Мечіара до Росії, слід зазначити, що Словаччина була не єдиною країною, яка загравала з авторитарною Росією, щоб діяти як європейський енергетичний хаб або отримати вигоду від свого роду платформи для російсько-європейської торгівлі. Щоб не дивитися далеко, Братислава в цьому відношенні була дещо схожа на сусідній Відень. Під час холодної війни Австрія мала специфічне і досить вигідне геополітичне розташування, вона була частиною Заходу з його процвітанням, але в той же час вона не входила до ЄЕС і НАТО, вона була формально нейтральною, тому Відень був важливим посередником для глобальних сил. У Відні була і залишається одна зі штаб-квартир ООН, тут розташований центральний офіс ОПЕК, поблизу Відня є загальноєвропейський газовий хаб, віденський аеропорт також відіграє дуже важливу роль як сполучна ланка між Сходом і Заходом. Пізніше досить проросійську політику, однозначно більш проросійську ніж Словаччина Мечіара, здійснювала Німеччина за часів Ґергарда Шредера та Ангели Меркель, чого прикладом був газопровід Nord Stream.

Період 1998-2004 рр.: пріоритет вступу до ЄС і НАТО

Наступний період у зовнішній політиці – зміна влади в 1998 році на прозахідну та формування уряду Мікулаша Дзурінди. Нова влада порвала з проросійськими симпатіями своїх попередників і чітко й однозначно стала на бік Заходу, без нюансів і підтекстів. Також відновилася співпраця в рамках Вишеградської групи. Цей етап є запереченням попереднього – жодної багатовекторності, головним пріоритетом було якнайшвидше приєднання до ЄС і НАТО, на добрих умовах і закріплення в євроатлантичних структурах.

Усе це також було пов’язано з переорієнтацією пріоритетів регіональної та східної політики. Під час правління Мікулаша Дзурінди та президентства Рудольфа Шустера кардинально змінилася роль Польщі. При Меч'ярі це був просто сусід — абсолютно неважливий. За Дзурінди та Шустера – стратегічний партнер, союзник на шляху євроінтеграції, спочатку більш просунутий у переговорах про вступ до ЄС, а з 1999 року – вже член НАТО, до якого Словаччина тоді лише прагнула. Зміна східної політики полягала в тому, що Росія перестала бути стратегічним партнером Словаччини, а її місце зайняла Україна. Хоча Словаччина лише прагнула приєднатися до західних структур, вона вже була близько до вступу і допомагала Україні в її намаганнях наблизитися до Заходу. Тодішня східна політика Словаччини також передбачала підтримку демократичного суспільства Білорусі та інших пострадянських країн. І співпраця з Польщею щодо східної політики в цьому плані.

Цей етап зовнішньої політики був успішним на обох фронтах. У квітні 2004 року Словаччина стала членом НАТО. Через кілька днів, 1 травня 2004 року, Словаччина та інші країни приєдналися до Європейського Союзу.

2004 – 2009: завершення євроатлантичної інтеграції завдяки приєднання до Шенгену та єврозони

Ще одну «п’ятирічку» розділили кінець уряду Мікулаша Дзуринди та перший уряд Роберта Фіцо, який у зовнішній політиці був близький до русофільства Мечіара. Водночас Фіцо, на відміну від Мечіара, був прагматиком, не заперечував пріоритетності співпраці із Західною Європою. У дипломатичних салонах Мечіар рухався, як слон у посудній крамниці, його проросійська налаштованість була очевидною та шокуючою. Фіцо діяв так само – але витончено, якщо він порозумівся з Путіним – не як неотесаний сатрап зі Східної Європи, а як один із лідерів Заходу, подібно до лідерів Франції та Нідерландів. Уряд Мікулаша Дзурінди провів економічні реформи, прискорив інтеграцію з ЄС і НАТО, активно підтримував Україну в її реформах і проєвропейській діяльності, а також діяв подібним чином щодо Західних Балкан.

Найважливішою метою Словаччини тих часів було якнайшвидше приєднання до Шенгенської зони та єврозони, прийняття єдиної валюти та закріплення в західних структурах. Незважаючи на зміну влади після 2006 року та заміну уряду дещо більш проросійським урядом Роберта Фіцо, загальний курс на Європу та євровалюту залишився. На цьому етапі є чітка різниця в підходах словацької та польської еліт. У Польщі національний консенсус панував лише щодо вступу до ЄС, НАТО та Шенгену, тоді як подальші етапи євроінтеграції вже не тішилися підтримкою. Польща спочатку намагалася приєднатися до єврозони, але незабаром від цього відмовилася. Наразі більшість польських політичних партій виступають проти спільної валюти, і існує мало шансів створити коаліцію для обміну злотих на євро. Така ж сама ситуація панує в сусідній Чехії, яка також не хоче відмовлятись від крони і прийняти євро.

У Словаччині, однак, навіть націоналісти з партії SNS підтримали відмову від крони на користь євро. Швидке впровадження євро трактувалося не як відмова від певного суверенітету, а навпаки, як зміцнення словацької державності та безпеки завдяки входженню Словаччини до елітного клубу найбагатших і найрозвиненіших країн світу. Таким чином Словаччина хотіла ще більше зміцнити економічні та соціальні відносини та торгівлю з Німеччиною та Австрією, пріоритетом було те, що в разі появи поділу ЄС на «Європу двох швидкостей» Словаччина буде включена до групи більш тісно інтегрованих і задають тон країн, а не як Польща, Румунія та Болгарія – на периферії ЄС.

Важливим фактором престижу, але також і економічним, було прийняття євро однією з перших країн у посткомуністичному таборі. Нашим сусідам це вдалося, у 2007 році Словаччина приєдналася до Шенгенської зони, а у 2009 році ввела євро як друга країна після маленької Словенії. Країна виграла від цього економічно та політично тим, що Словаччина чимось випередила своїх сусідів, показала світові, що вона «краща» та прогресивніша за сусідні Чехію, Угорщину та Польщу. Євро означає більшу політичну та економічну стабільність, тому прийняття спільної валюти призвело до припливу іноземних інвестицій – багато інвесторів віддавали перевагу «євро-ентузіазму» Словаччині перед «євроскептичними» Угорщиною чи Чехією. Євро також допомогло Братиславі та околицям, які завдяки спільній валюті та відсутності прикордонного контролю інтегрувалися з сусіднім Віднем, створивши своєрідний транскордонний дуополіс. Багато міжнародних корпорацій створили свої центральноєвропейські штаб-квартири в Братиславі, розглядаючи це місто як своєрідну дешевшу альтернативу Відню, куди при необхідності можна дістатися за годину.

Роки після 2009

Після 2009 року Словаччина фактично виконала всі свої найважливіші стратегічні зовнішньополітичні цілі. Вона створила власну незалежну державу, яка успішно вижила та відзначила свою окремішність та індивідуальність, хоча це спочатку здавалося божевіллям. Вона успішно створила державні структури та здійснила економічну та системну трансформацію від комунізму до демократії та ринкової економіки, а також інтегрувалася з євроатлантичними структурами на всіх можливих рівнях – інакше ніж, наприклад, Румунія та Болгарія, які все ще знаходяться за межами Шенгенської зони.

Загалом зовнішня політика Словаччини в контексті Європейського Союзу значною мірою відповідає політиці Німеччини та Австрії. Словаччина має амбіції бути в авангарді змін і трансформації, вона не хоче сповільнювати важливі та амбітні проекти, як-от кліматичні рішення, електромобільність, заходи з розвитку громадського транспорту та зменшення використання автомобілів, включаючи комфортабельні регіональні автобуси з низьким рівнем викидів. Однак другорядні цілі зовнішньої політики Словаччини, пов’язані з регіональним співробітництвом у Центральній Європі, Карпатському регіоні, Дунайському регіоні, а також у східній та балканській політиці ще не досягнуті. Саме тут є багато простору для українських дипломатів, журналістів, аналітиків та місцевої влади, про що ми поговоримо докладніше в окремих розділах.

Відносини між Словаччиною та Чехією

Згадуючи 1991-92 роки, коли словаки і чехи сперечалися про форму спільної держави що і закінчилися розколом, можна однозначно сказати, що оксамитове розлучення було найкращим, що могло статися з цими двома народами. В рамках спільної держави чесько-словацькі відносини завжди були складними і сповненими взаємних упереджень, заздрощів і образ. Словаки відчували, що до них ставляться як до нації та країни другого сорту, тоді як чехи ставилися до Словаччини як до тягаря, вони скаржилися, що їм доводиться платити додатково за утримання цій біднішій частині федерації. Так було і до війни, і під час комунізму, і пізніше в короткий період демократичної Чехо-Словаччини. Найцікавіше у всьому цьому те, що обидві сторони були праві у своєму підході.

Після поділу, протягом перших п’яти років правління Мечіара, відносини між двома нині незалежними країнами, можливо, і не були найгіршими, але вони все ще були пронизані конфліктами та недовірою. Травмою для обох суспільств, особливо для прикордонних територій, став розрив тісних зв’язків, які існували в межах спільної держави. Перш за все – поява кордону, ліквідованого лише у 2007 році разом зі вступом до зони Шенген. Там, де був просто адміністративний кордон, з’явилися прикордонні переходи, пов’язаний з ним паспортний контроль і заборона перетину кордону поза пунктами пропуску. Щоправда, прикордонний режим був необтяжливим, черг не було, контроль був швидким і безпроблемним – як і на польсько-словацькому кордоні в той же час. Словаки продовжували працювати та навчатися в Чехії, інтенсивні стосунки збереглися завдяки двостороннім угодам. Але незважаючи на це, це була явна неприємність, і особливо націоналісти та Мечіар продовжували підбурювати громадськість проти чехів, особливо проти легенди чехословацької політики, Вацлава Гавеля.

1993-98 роки були також періодом поглиблення ізоляції Словаччини на міжнародній арені через авторитарний стиль правління Владіміра Мечіара. Транскордонне співробітництво в єврорегіонах і в межах Вишеградської групи було призупинено і зведено до мінімуму. Мечіар серйозно обмежив можливості місцевих органів влади співпрацювати з іноземними державами, а в 1990-х роках ще не було самоврядних регіонів, що також негативно вплинуло на відносини з Чехією. Вишеградська група на кілька років змінила формат із V4 на V3, це була співпраця між Польщею, Чехією та Угорщиною, ці три країни були єдиними, хто вступив до НАТО у 1999 році – на жаль, без Словаччини. Водночас 1990-ті роки були періодом, коли чеський уряд (особливо Вацлав Клаус) і чеське суспільство переконалися в нібито цивілізаційній та економічній вищості над своїми центральноєвропейськими сусідами, особливо над Польщею та Словаччиною. У Празі наголошувалося, що Чехія вже (у 1994-95 роках) є частиною Західної Європи, що вона економічно близька до Німеччини та Австрії, що культурно та цивілізаційно далека від своїх посткомуністичних сусідів. Життя, включаючи економічну кризу і крах чеської купонної приватизації, болісно перевірило ці переконання, але це сталося трохи пізніше. З іншого боку, у 1990-х роках чеське ставлення та почуття переваги, хоча й не були безпідставними, сильно дратували сусідів і не сприяли добрим чесько-словацьким відносинам. Тим більше, що Словаччину тоді називали «чорною дірою в центрі Європи», це було щось явно гірше Чехії, що викликало комплекси та роздратування. Нормалізація словацько-чеських відносин відбулася після приходу до влади уряду Мікулаша Дзурінди і пов’язаних з цим прискорених перетворень, реформ, економічного успіху Словаччини та різкого курсу на євроінтеграцію, в чому словакам допомагали їхні більш розвинені сусіди – Чехія, Польща та Угорщина. У відносинах між Братиславою і Прагою з цього моменту не було суттєвих суперечок, через мовну близькість і досвід життя в спільній країні відносини повернулися до надстандартної інтенсивності, а спільні геополітичні цілі, яким був курс на Захід, допоміг у цьому.

Відтоді було вже тільки краще. 1 травня 2004 року Чехія і Словаччина разом приєдналися до Європейського Союзу, у грудні 2007 року було скасовано прикордонний контроль, і таким чином значною мірою відновилася реальність, яку люди знали і з ностальгією згадували з чехословацьких часів. З 2007 року можна було подорожувати з Братислави до Праги або з Жиліни до Острави без паспорта, без прикордонного контролю, а також працювати або вчитися в сусідній країні, як зазвичай. Водночас Словаччина зміцнювала свою державність, Братислава перетворилася з відсталої провінції на динамічну європейську столицю, Словаччина розвивалася набагато швидше Чехії і частково надолужила відстань, яка розділяла її десятиліттями. Тому причини для комплексів і упереджень зникли, просто з обох боків стоять дві горді, економічно розвинені країни, які працюють кожна на свій рахунок – тому немає підстав для взаємних претензій, відомих ще з часів Чехословаччини, що хтось когось фінансує чи тягне на дно.

При цьому між Чехією та Словаччиною абсолютно немає мовного бар'єру. Цікаво, що обидві мови можна використовувати як взаємозамінні, чоно так як українська та білоруська. Звичайно, обидві мови відрізняються одна від одної. Однак навіть для молодих чехів і словаків, які народилися після 1993 року, ці відмінності між мовами не є великою перешкодою, тому що чехи знайомі зі словацькою мовою, а словаки — з чеською. Через більші культурні традиції та вдвічі більшу кількість людей, звичайно, є певна диспропорція – у Словаччині частіше можна зустріти чеську літературу, журнали, фільми чи професійні видання, ніж у Чехії – словацькомовну продукцію. Майже в кожному словацькому супермаркеті, навіть у Трстені, що межує з Польщею, ви можете купити чеські газети на кіосках, наприклад, Mlada Fronta Dnes, Lidove noviny, кольорові журнали. Часто буває так, що словацький ринок, особливо у випадку нішевих тем, настільки малий, що невигідно видавати журнал чи галузевий портал, або вони мають менше вмісту, ніж чеські аналоги. Тому словаки просто користуються різноманітними чеськими галузевими виданнями, зокрема публікаціями для хобі (наприклад, гірськими порталами та журналами), чеськими дискусійними форумами тощо.

З цієї причини чеська мова набагато зрозуміліша для словаків, ніж словацька для чехів. Водночас слід зазначити, що у випадку Моравії та Чеської Сілезії ця мовна близькість із західною Словаччиною (Братислава, Трнава, Жиліна) є дуже великою і тут немає абсолютно ніякої проблеми. Вона, однак, може виникнути, коли молодий мешканець Праги, який розмовляє специфічним празьким діалектом, зустрічає словацького “виходняра” (мешканця Східної Словаччини), який розмовляє власним, східним діалектом. Але це такі нюанси і цікавинки, за подробицями я звертаюся до мого підручника з чеської лексики, в якому я доступно пояснюю відмінності між чеською та словацькою мовами.

Парадоксально, але це чехи більш толерантні до використання словацької мови в офіційних ситуаціях, ніж словаки до чеської мови. Це пов’язано з тим, що за роки існування Чехословаччини всім було очевидно, що Прага була спільною столицею чехів та словаків і відтак словаки (чиновники, студенти тощо) мали на неї таке ж саме право, як чехи. Натомість Братислава була столицею тільки Словаччини і чехи, як правило, не мали там чого шукати, оскільки мали свої, кращі великі міста. Прага як столиця та всесвітньо відоме місто також сьогодні приваблює словаків для роботи, кар’єри та навчання, таким привабливим місцем для життя меншою мірою залишається також моравське Брно.

В обох містах до громадян Словаччини ставляться як до корінних чехів, ніхто не дорікає їм за словацьке походження. Найвідоміший приклад – колишній чеський прем’єр-міністр Андрей Бабіш, словак, який багато років тому виїхав до Чехії, має чеське громадянство і зробив тут бізнес і політичну кар’єру. Зараз він розмовляє чеською (хоча з помітним словацьким акцентом), але чимало чеських політиків словацького походження, навіть у ранзі міністрів, останніми роками вживали словацьку в офіційних ситуаціях, і це було зовсім не претензійно. За таким же принципом працюють в університетах – заняття, звісно, ведуться чеською мовою, екзаменаційні питання також, але студенти можуть відповідати словацькою, навіть складати словацькою іспити та писати дипломні праці і з цим немає проблем. Більше того, такі ситуації настільки очевидні, що співрозмовники навіть не звертають на це уваги, оскільки, на відміну, наприклад, від України чи Білорусі, вживання тієї чи іншої мови не несе жодного додаткового підтексту. Чехія — це ж не Росія, яка всіх хотіла б перетворити на росіян і яка використовує мову для своєї агресії проти сусідам.

На зовнішньополітичному рівні Словаччина є найважливішим партнером Чеської Республіки, а Чеська Республіка – найважливішим партнером Словаччини. Прийнято, що нові президенти та прем'єр-міністри дуже часто вибирають сусідню столицю для своєї першої закордонної поїздки (словаки — Прагу, чехи — Братиславу). Завдяки мовній та культурній близькості та схожій адміністративній системі словацьке та чеське міністерства регулярно консультуються одне з одним з багатьох питань, це сприяє координації дій та взаємному трансферу досвіду. Часто для цього не потрібно створювати спеціальні комісії чи робочі групи, оскільки є дуже сильні неформальні контакти.

Чесько-словацька співпраця також є дуже хорошою завдяки спільним адміністративним та правовим традиціям. Звичайно, кожна держава має свою власну правову систему, але обидві почалися в 1992 році із загального права Чехословаччини. Багато законів, які зараз діють, є просто зміненими законами, які мають свій початок у цих спільних чехословацьких часах. Адміністративна структура також схожа, включаючи поділ на obce, okresy та kraje.

Незважаючи на економічний успіх Словаччини та її столиці, багато словаків вважають Братиславу та інші словацькі міста непривабливими для життя чи навчання та вибирають навчання в Чехії. Часто це просто типове для багатьох людей, особливо молоді, бажання розвиватися, змінюючи оточення, виходячи на відкритий світ, пробуючи щось нове, в новому місці. Навчання в іншому місті – це, зрештою, велика пригода та унікальний досвід, який багато хто з нас згадує з любов’ю протягом усього життя. Словаки не мають великого вибору, коли справа доходить до вибору міст, де можна говорити про «студентське життя» в прямому сенсі – у великому академічному центрі міжнародного характеру, який дає відчуття «вириву у великий світ». У цьому контексті поляки можуть поїхати вчитися до Варшави, Кракова, Триміста, Вроцлава, Щецина, Познані, Катовіць та багатьох інших міст, словаки мають лише Братиславу та Кошице, інші академічні центри є набагато меншими містами з менш ніж 100 тис. мешканців.

Багато словаків їдуть вчитися до Праги – цей вибір не потребує пояснень. Чудове, гарне місто, набагато більше за Братиславу, всесвітньо відомий мегаполіс, дуже хороші університети, і при цьому – жодного мовного та культурного бар’єру. Але Брно також дуже популярне серед словаків. За розміром воно порівняне з Братиславою, так само привабливе з точки зору історичних пам’яток, але багато хто вважає, що Брно красивіше за Братиславу, а головне – спокійніше, дешевше, з дуже хорошим кліматом для студентського життя. Брно не має хаосу та шуму, які супроводжують столицю Братиславу, і в той же час це також динамічний і багатий мегаполіс, з іноземними корпораціями, хорошими перспективами працевлаштування та привабливим розташуванням.

Вибір Брна замість Праги можна порівняти з вибором Львова замість Києва або Кракова замість Варшави. Важливо також те, що Брно набагато дешевше в порівнянні як з Прагою, так і з Братиславою. У той же час місцеві університети є одними з найкращих у країні, а в багатьох випадках навіть оцінюються як кращі, ніж у Братиславі. Тому часто буває так, що навіть корінні братиславці обирають навчання в Брні, частково через кращу якість освіти, а частково тому, що навчання поза домом цікавіше, але й дозволяє розширити кругозір. Також важлива географічна близькість Брна та дуже добре залізничне сполучення з цим містом. З Братислави поїзд до Брна ходить майже щогодини, дорога займає всього півтори години, а квитки на міжнародну поїздку коштують приблизно так само, як і на внутрішню – єдина проблема – студентські знижки, діючі тільки до кордону.

Набагато менш популярним містом для навчання є Острава (Острава — це чеське місто, не помиляйте її зі словацьким регіоном Орава). Її перевагою є близькість Словаччини, тому Остраву обирають деякі жителі прикордонних словацьких Кисуць (словацький регіон на північному-сході). Це, безумовно, кращий вибір, ніж навчання в Жиліні, а Братислава розташована набагато далі. Хоча Острава за останні роки багато у чому змінилася на краще, це не таке привабливе місто, як Брно чи Прага. Проблемою є також смог, якого переважно немає в Словаччині в таких розмірах.

Острава і весь Остравсько-Карвінський басейн є традиційним місцем для словаків і поляків, які їдуть туди на роботу, особливо в шахти та важку промисловість. Жителі багатьох прикордонних міст Кисуць щодня їздять на роботу в Тршинець, Чеський Тешін, Карвіну та Остраву, потяги ходять кожні півгодини і їздять швидко. Але в ще більшому масштабі є сезонні поїздки – на півроку чи кілька років, щоб заощадити і повернутися до словацького села. За таким принципом багато мешканців прикордонної з Польщею Орави (регіон на півночі) працюють у Сілезько-Моравському краї Чехії.

Це явище поширене в деяких селах на Ораві та в Східній Словаччині, де немає промисловості, не всі жителі можуть заробляти на життя сільським господарством, а також немає хороших умов для розвитку туризму. Як правило, дружина з дітьми залишаються на місці, а чоловік їде до Чеської Сілезії на півроку і довше, де живе в робітничому готелі, але не відчуває прив’язки до цього місця і приїздить у рідне село на вихідні та святкові дні. У Чехії також чимало мешканців українського Закарпаття працює на подібних засадах.

А наскільки ці міграції діють в іншому напрямку, тобто чи приїжджають чехи працювати чи вчитися до Словаччини? Так, але значно меншою мірою. Якщо вже, то головним чином до Братислави, однак навіть там чехів мало. Друге за величиною Кошице надто далеко, а Жиліна, Тренчин чи Трнава не пропонують багато з точки зору вищої освіти та хорошої роботи.

З іншого боку, чехи традиційно відчувають сентимент до словацьких Татрів. Це пояснюється тим, що найбільшим гірським масивом їхньої країни (Чехословаччини) були Татри, а найвищою вершиною – Герлах. Чехія, включно з Прагою, має також дуже добрі залізничні сполучення зі словацькими Татрами. З Праги до станції Попрад-Татри можна доїхати прямим поїздом Інтерсіти за 6,5 години, а звичайним поїздом за 7,5 години. За часів комунізму багато чехів покинули свої попередні роботи і переїхали в Татри, стали тут господарями в гірських турбазах, працювали носіями, провідниками чи гірськими рятувальниками, або, наприклад, у Попраді в гірському видавництві. У комуністичній Чехословаччині це був один з небагатьох способів “внутрішньої еміграції” - у Татрах вони залишалися вільними, не відчували диктатури.

Так є великою мірою і сьогодні. Татри для чехів дуже важливі, чехи (як і угорці) дуже охоче приїжджають відпочити в словацькі Татри та Ораву, багато з них мають тут дачі. Багато чехів мають тісніші зв'язки з Татрами — наприклад, вони належать до високогірських клубів, займаються Татрами професійно.

Закордонні словаки

Як і у випадку українців, словаки також розкидані по всьому світу, і в кількох країнах вони утворюють справді велику спільноту. Частково це результат зміни кордонів (словаки в Польщі та Україні), частково еміграції кілька століть тому (США, Сербія), а нещодавно відбулася нова хвиля міграції, пов’язана зі вступом до Європейського Союзу – отже, велика словацька громада в Ірландії, Великій Британії та Польщі (Варшава та Краків). Турбота про словаків за кордоном є одним із основних завдань словацької дипломатичної служби, звідси надзвичайно інтенсивні відносини між Братиславою та деякими країнами з надзвичайно великою словацькою громадою. Особливо це стосується Балкан, у тому числі Сербії, що свідчить про винятково високий інтерес Братислави до цієї частини Європи.

Найбільше іноземних словаків проживає в США, їх кількість оцінюється в понад мільйон - це дуже багато, враховуючи, що в Словаччині проживає лише 4,3 - 4,7 млн словаків (у Словаччині проживає 5,4 млн громадян, але кілька сотень тис. з них угорці та інші національності). Тут ситуація аналогічна американській Полонії, тобто американських поляків – словаки масово емігрували до США, починаючи з ХІХ ст., еміграція мала подібний характер. Деякі люди обрали Канаду замість США, де проживає близько 100 тисяч словаків. У Чехії проживає від 200 000 до 300 000 словаків – тут теж зрозуміла річ, ефект спільної держави та все ще тісні стосунки.

Словацька меншина в Угорщині також досить численна. Їх від 18 000 до 110 000, дані з цього приводу є неточними, що є наслідком дуже високого ступеня асиміляції автохтонної словацької меншини. Тут теж справа зрозуміла – Словаччина майже 900 років була частиною великої Угорщини, але не функціонувала як окреме утворення в цій державі. Просто північна частина Угорщини була населена переважно або значною мірою словаками, чим південніше і чим більш низинною була територія, тим менше словаків і більше етнічних угорців. Однак у минулому словацька територія Великої Угорщини, тобто Uhorska, була набагато більшою, ніж сьогодні. Нинішня словацька меншина є частково корінним населенням, а частково нащадками мігрантів, які переселилися в межах спільної угорської держави з важкодоступних гірських районів до родючої Задунайської низовини. Варто додати, що словацькі націоналісти вважають “етнічно словацькими” угорські території аж до Будапешта, а перш за все гірський масив Матра у північній Угорщині (це фактично єдині гори у цій низинній країні). Як пояснюють, три вершини на словацькому державному гербі, це: “Татра, Фатра, Матра”. Татра — це Татри, Фатра — це великий гірський масив у Словаччині на захід від Татрів, а Матра — це гори в Угорщині. Сьогодні окрім крайніх націоналістів ніхто в Словаччині не вважає цих гір словацькими, однак історично там дійсно колись жили словаки, які проте майже повністю асимілювалися.

Цікавим є випадок сучасної словацької «колонізації» угорських прикордонних сіл недалеко Братислави, яка відбулася після 2007 року, тобто після вступу обох країн до Шенгену. Земля на угорській стороні значно дешевша, ніж у самій Братиславі та її словацьких околицях, тому жителі столиці масово осідають у прикордонних селах і щодня їздять звідти на роботу до Братислави. У прикордонному угорському селі Райка частка словаків уже перевищила 50%. За подібним принципом працює «колонізація» австрійських прикордонних міст та сіл, таких як Гайнбург, Вольфсталь, Кітсе. Словацька громада в Австрії є майже виключно результатом міграції з 20-го та 21-го століть. Зі зрозумілих причин багато людей переїжджають до сусіднього Відня, популярні також робочі поїздки в інші місця, зокрема в Альпи. Зокрема, туди переїжджає багато людей, які раніше працювали у словацькому туристичному секторі. Замість того, щоб працювати за копійки в корчмі чи пансіонаті в гірському селі на сході Словаччини, носії німецької мови обирають Альпи, а Австрія є набагато більш очевидним напрямком, ніж Німеччина та інші альпійські країни.

Однак найцікавішим є велика словацька меншина на Балканах – насамперед у Сербії (регіон Воєводина) і меншою мірою також на півночі Хорватії (Країна). У Сербії проживає близько 60 тисяч словаків, це компактна національна меншина, на півночі Сербії є цілі словацькі села. Словаки в Сербії є нащадками переважно євангелістів — емігрантів з 18-го і 19-го століть. Причиною виїзду стала бідність і перенаселеність словацьких сіл, релігійні репресії та бажання оселитися в родючих низинних районах замість неродючих словацьких гір. Це було зроблено в межах однієї країни (Uhorsko, тобто Угорщина), що полегшило справу і тоді не вважалося еміграцією в класичному розумінні. В даний час Воєводина є автономним регіоном Сербії, має 6 державних мов, одна з яких — словацька. У повіті Бацький Петровець словаки становлять більшість (65,37%), вони також є найбільшою меншиною в повіті Ковачиця (41,85%). Незважаючи на віддаленість від країни та дуже давнє походження еміграції, словацька громада в Сербії та сусідній Хорватії є надзвичайно сильною та добре організованою. Люди не забули словацької мови, не втратили своєї національної ідентичності, вони пишаються нею і передають словацькість наступним поколінням. Це значною мірою завдяки словацькій дипломатії, яка дуже активно підтримує словацьку меншину в Сербії та Хорватії, в тому числі фінансово. Водночас словаки живуть у злагоді з іншими сербськими народами, мають добрі стосунки з владою Белграда та Воєводини, все йде добре, що не так помітно на Балканах. Велика словацька меншина подібного походження також проживає в сусідній Хорватії.

Майбутнє словацької меншини в Сербії є однак під загрозою, оскільки приблизно від 2020 року триває помітна еміграція сербських словаків до Словаччини, перш за все до Братислави. Причина очевидна — гроші. Раніше Сербія як частина Югославії була досить заможною, однак це змінилося після правління Слободана Мілошевіча та війни проти Косову. Диктатура в Сербії закінчилася в 2000 році, а з приходом до влади демократа Воїслава Коштуніци здавалося, що Сербія піде шляхом реформ, євроінтеграції та економічного розвитку. Спочатку так дійсно було, однак потім до влади в Белграді повернулися проросійські сили, незалежність проголосили Чорногорія та Косово, а країна занурилася в стагнації. Люди бачать, що особливо в переферійних регіонах як Воєводина немає перспектив — та емігрують. Словацька національність та статус закордонного словака стає козиром, який дозволяє на спрощені формальності та державну допомогу в Словаччині і цим користуються також люди, які словацьку мову знають погано, просто пригадали собі про словацьких предків. Точно як багато українців, які зробили карту поляка та емігрували до Польщі, хоча почуваються українцями. Внаслідок цієї міграції кількість словаків в Сербії зменшується, та ще емігрують переважно молоді люди та люди в середньому віці, що ставить під сумнів дальший розвиток словацької громади в Сербії.

Іншою важливою країною зі словацькою меншиною є Польща. У цій країні історичною та корінною словацькою меншиною є корінні мешканці польської частини регіонів Спіш і Орава, які переважно належать до Словаччини. Це території, які до Першої світової війни належали Угорщині, тому були заселені значною мірою словацьким населенням, але в результаті арбітражу вони відійшли до Польщі. Тут немає жодних міст, максимально великі села, як наприклад Яблонка, Кацвін та Нєдзіца. Пізніше, під час Другої світової війни, вони були частиною фашистської маріонеткової Словаччини під керівництвом Гітлера. Мало хто знає, що під час ІІ світової війни Польщу окупували не дві, а три держави: Німеччина (Третій Райх), Радянський Союз та Словаччина. Причому словаки вважають, що це не була окупація Польщі, але повернення історично та етнічно словацьких земель, які після 1920 року несправедливо були відірвані від Чехословаччини та долучені до Польщі.

У 1920-25 роках у Польщі існував «автономний» Спішсько-Оравський повіт, що складався з двох непов’язаних між собою анклавів, населених переважно словацькою меншиною. Наступні роки стали періодом полонізації цих територій та асиміляції місцевого населення з Польщею. Зараз переважна більшість мешканців Яблонки, Недзіці та околиць мають польську національну ідентичність, навіть якщо їхні бабусі та дідусі називали себе словаками. Тим не менш, кілька тисяч людей все ще вважають себе словаками, плекають словацькі традиції та розмовляють словацькою мовою. За збереженням національної ідентичності вже кілька десятиліть опікується Товариство словаків у Польщі – процвітаюча організація, що знаходиться в Кракові на вул. Філіпа 7. Товариство не лише підтримує функціонування словацької громади в польських Спіші та Ораві, а й має свою друкарню та видавництво, видає дуже цікаві книжки та публікації, місячник «Живот», а й проводить курси словацької мови. за дуже доступною ціною. Ці курси рекомендую всім українцям Кракова та усім, хто може доїхати з інших міст до Кракова на зайняття (наприклад, українці з Катовиць).

Не дивлячись на це, після 2004 року почалася дуже інтенсивна і з кожним роком зростаюча еміграція словаків до Польщі, масштаби якої подібні до паралельного зворотного процесу – виїзду поляків до Словаччини. Звісно, це не еміграція з тяжких обставин, а нормальна реальність об’єднаної Європи. Явище, відоме з будь-якого іншого прикордоння: голландці їдуть до Бельгії, а бельгійці до Нідерландів, данці до Швеції, а шведи до Данії, італійці з бідного півдня мігрують до багатої Німеччини на роботу, а багаті німецькі пенсіонери емігрують до Італії, щоб провести осінь свого життя в приємній і теплій обстановці. Те ж саме з міграціями між Польщею та Словаччиною. Ви їдете не тому, що одна країна багатша за іншу, тому що це не так, Польща та Словаччина на схожому рівні розвитку. Але так само, як краків’яни переселяються до Гданська, а гданчани – до Кракова, жителі Щецина – до Вроцлава, а Вроцлава – до Варшави, словаки переселяються до Польщі, а поляки – до Словаччини. Прості індивідуальні вибори — питання кращої роботи, а частіше любові і шлюбу, іноді бажання кинути все і спробувати з нуля на новому місці, мотивації різні.

Зараз лише в Кракові проживає та навчається кілька сотень словаків, а у Варшаві – ще більше. Більшість із них обходять будь-яку статистику, оскільки в умовах ЄС немає потреби реєструватися, ніби існує прописка, але майже ніхто цих формальностей не дотримує, тому офіційні дані дуже неточні. Лише група у Facebook «Slovaci a Cesi v Krakove» налічує понад 1500 осіб, там дуже активні дискусії, тому група жива. Це не маленька громада, словаків у Кракові точно більше, ніж ці 1500 людей. Ще більше живе поляків у Братиславі, однак тут так само дані неточні.

У Румунії проживає близько 18 тисяч словаків. Це також стара національна меншина, яка є наслідком міграції з давніх часів.

Україна замикає список значущих країн із великою словацькою меншиною. За різними оцінками, там проживає від 6400 до 17000 словаків. Небагато, але локально це важливо. Українські словаки проживають майже виключно на Закарпатті, переважно в прикордонних селах на Ужгородщині. У деяких з них вони утворюють компактну громаду, яка становить більшість мешканців.

Тут варто нагадати, що сучасний українсько-словацький кордон, який обидві держави успадкували від радянсько-чехословацького кордону, суттєво відрізняється від історичного адміністративного кордону між Словаччиною та Підкарпатською Руссю в складі Чехословаччини. Перед ІІ світовою війною до Словаччини належало місто Чоп, землі на захід від лінії Чоп — Ужгород (разом із стратегічною залізницею), а на півдіч від Ужгорода кордон пролягав по річці Уж (сьогодні якісь 3 км далі на захід). Відтак до Словаччини належали села та міста: Оноківці, Невицьке (причому Невицький замок був уже на Підкарпатській Русі, тобто на Закарпатті), Кам'яниця, Гута, Перечин, Дубриничі, Новоселиця, Мурча, Малий Березний, Великий Березний та декілька інших. Всі перелічені лежать сьогодні на Закарпатті і там до сьогодні живуть словаки або частіше — люди зі змішаним походженням, які знають словацьку мову як одну з рідних мов, або точніше кажучи — вміють розмовляти діалектом, який нагадує словацьку мову. Причому варто пам'ятати, що Закарпаття — мультінаціональний регіон і в багатьох випадках неможливо точно вказати одну національність. У вищевказаних селах та містечках нерідко є люди з подвійною, українсько-словацькою національністю. Словацька меншина в Україні — не так чітко визначена як угорська чи польська. Вона також дуже лояльна до України і українська держава ніколи після 1991 року не мала жодних проблем з українськими словаками. Більше на цю тему — в окремому розділі про історію Підкарпатської Русі в складі Чехословаччини.

Польща має власну Карту поляка, Україна – статус закордонного українця, а Словаччина – Osvedčenie Slováka žijúceho v zahraničí. Особи з таким статусом, які не є громадянами ЄС, мають особливі права в Словаччині — їм набагато простіше отримати дозвіл на тимчасове проживання на 5 років, дозвіл на ведення бізнесу та подати заяву на громадянство Словаччини без необхідності постійного проживання протягом 8 років. років. Питаннями, пов’язаними з доглядом за іноземними словаками та видачею вищезазначеної довідки іноземного словака, займається Úrad pre Slovákov žijúcich v zahraničí – центральна державна установа зі штаб-квартирою в Братиславі.

Хорвати і серби в Словаччині, Угорщині та Австрії

Ще одна цікавинка – це хорватська меншина в Братиславському регіоні. В даний час вона не дуже численна, тому що є лише 1000 - 3000 хорватів, але їхній вплив на словацьку культуру та історію був дуже великим протягом століть і залишається важливим донині. Хорвати прибули на територію сучасної Словаччини в середині XVI століття після битви під Мохачем, в якій османська армія розбила угорську армію і окупувала значну частину Угорщини. Багато переважно католицьких хорватів, які проживали не тільки на території корінної Хорватії, вирішили втекти в глиб держави Габсбургів. Вони оселилися в регіонах Бургенланд, Нижня Австрія, Братиславський край, південна Моравія, а також північно-західна Угорщина.

Сучасна хорватська громада в Словаччині належить до групи бургенландських хорватів, які живуть у багатьох селах по австрійський бік кордону. Нагадаймо що Бургенланд — це найсхідніший ланд Австрії, який лежить вздовж угорського кордону і до І світової війни був частиною Угорщини, на півночі він межує зі Словаччиною (Братислава), на півдні зі Словенією. Своїм прибуттям і поселенням на цих територіях вони перешкодили Османській імперії завоювати Відень і Братиславу і зміцнили католицький характер цих земель.

Хорватські представники угорської знаті були видатними особистостями в Братиславі та околицях. Є заслуги хорватів і в галузі освіти — вони мали значну участь у створенні та заснуванні Трнавського університету. У багатьох містах, заснованих або колонізованих хорватами, представників цієї меншини зараз немає, вони асимілювалися протягом століть. Цьому сприяла мовна та культурна близькість хорватів і словаків. З цієї причини, як не парадоксально, значно більша хорватська спільнота збереглася донині по австрійський та угорський боки кордону, де немає такого феномену мовної близькості до угорської та німецької мов. У багатьох місцях Братислави, Загор'я (словацький регіон на захід від Братислави аж до чеського кордону) та Малих Карпат їх колишня присутність збереглася в назвах сіл чи поселень, наприклад, Chorvatska Ves, що перекладається як Хорватське село.

Нині хорвати проживають у чотирьох селах, три з яких формально є районами Братислави (проте вони зберегли свою окремішність і сільський характер). Це райони Братислави: Чуново (124 хорвати), Девінська Нова Вес (67 хорватів, близько 2500 хорватського походження), Яровце (220 хорватів) і село Хорватський Гроб.

Відносини між словаками та хорватами завжди були дружніми та безконфліктними. Хорвати були і є лояльними громадянами Чехословаччини та Словаччини, вони зробили великий внесок у розвиток економіки та культури Братиславського регіону та околиць, які завжди мали багатонаціональний та багатокультурний характер. Зараз у багатьох випадках люди хорватського походження є просто словаками, а прізвища, що закінчуються на -ič або -ovič, або безпосередньо стосуються Хорватії: Horváth, Chorvát, Chorvatovič, є залишками хорватських предків.

Сербська меншина також проживає в Словаччині протягом кількох століть, з набагато меншою кількістю автохтонних сербів, ніж хорватів. Історичним центром словацьких сербів є Комарно, куди вони прибули на чайках (човнах) вгору по Дунаю в 15-16 століттях. Величезна хвиля сербської міграції відбулася в період Австро-Угорщини, коли серби масово втікали до Словаччини через турецьку окупацію. У найспекотніший період сюди приїхало понад 40 тисяч сербських родин. Серби населяли переважно придунайську низовину між Братиславою і Комарном, важливим сербським центром були Дунайська Стреда та Іванка при Дунаї.

У період після Другої світової війни багато сербів виїхали зі Словаччини до Югославії, де тоді жилося набагато краще, а інші поступово асимілювалися. Нині чисельність корінних словацьких сербів порівняно невелика, менша, ніж корінних хорватів. Однак після югославських війн з’явилося нове явище – досить масова еміграція сербів і, меншою мірою, інших народів колишньої Югославії до Словаччини, особливо до заможної Братислави та околиць. Ця еміграція значно посилилася після вступу Словаччини до ЄС у 2004 році та після того, як Словаччина прийняла євро. Люди втікали до Словаччини спочатку від війни та злиднів, а тепер – не бачачи для себе перспектив у тому, що Сербія залишиться поза ЄС – обирають набагато багатшу Словаччину з економічних та цивілізаційних причин. Словаччина культурно подібна та вважається дружньою країною, зі зрозумілою мовою (тому легше акліматизуватися, ніж в Австрії), добре організованою та багатшою, ніж Угорщина, яка розташована просто за кордоном, де не дуже легко спілкуватися через важку мову.

Серби у Словаччині найчастіше працюють фізично – на заводах і будовах, одні легально, інші нелегально. Коли ми заходимо в офіси для іноземців чи бюро з працевлаштування, трапляється, що частіше чуємо сербську, ніж українську. Часто кажуть, що сербська імміграція – знахідка для словацької економіки та бізнесу – серби беруться за важку фізичну роботу, для якої серед місцевих словаків немає охочих. З іншого боку, масовість їхнього приїзду викликає певну стурбованість у частини словацького суспільства. Економічні мігранти з бідної Східної Словаччини, приїжджаючи працювати на заводи в західній частині країни, бачать у своїх балканських колегах своїх конкурентів і звинувачують їх у зниженні ставок, випадки злочинності серед сербів одразу перебільшуються та розголошуються, крім цього живі також стереотипи «балканської мафії». Таким чином, ставлення словаків до сербів неоднозначне, подібне до ставлення поляків до українців – з одного боку, велика симпатія до Сербії як такої, до сербської культури та сербів у Сербії, а з іншого боку, певна несхильність до низькокваліфікованих сербських економічних іммігрантів.

Цікаво, що в останні роки ми можемо спостерігати явище імміграції (репатріації) до Словаччини сербських словаків з Воєводини, які приїжджають до Братислави в пошуках кращого життя. Завдяки статусу закордонних словаків вони мають легші можливості отримати всі дозволи та громадянство, незважаючи на те, що вони приїхали з-за меж ЄС. Проте скаржаться, що в Словаччині їх не розуміють, до них ставляться не як до закордонних словаків, а як до сербів (подібної долі зазнають у Польщі польські репатріанти з Казахстану).

Численні балканські меншини також проживають у сусідній Австрії. Про корінних бургенландських хорватів ми вже говорили, вони тут «відвіку» і є корінними мешканцями, громадянами Австрії. Крім них, за оцінками, в Австрії, населення якої складає 8 мільйонів, проживає близько 300 000 сербських іммігрантів, які приїхали сюди, рятуючись від війни та післявоєнної бідності. Вони живуть переважно у Відні та його околицях. Загалом територія на стику Австрії, Словаччини та Угорщини, у трикутнику Відень-Братислава-Будапешт, є територією з дуже сильними зв’язками з Балканами та міграцією звідти – як історичною, так і сучасною. Це явище, яке сильно формує ідентичність і культуру цих регіонів і відрізняє їх від гірських районів Словаччини, що межують з Польщею. Не забуваймо також, що Відень, Братислава, Комарно та Будапешт сильно пов'язані з Сербією через Дунай, який є “водним автобаном”, найбільшим водним шляхом Європи. Як все це впливає на зовнішню політику Словаччини – про це трохи пізніше.

Нездійснені ідеї та утопії – Чеський коридор і тунель до Адріапорту

Перш ніж перейти до питання про балканську спеціалізацію Словаччини, варто трохи озирнутися до Першої світової війни та пізніше до Чехословаччини. Ця держава була заснована на руїнах Австро-Угорщини і, певним чином, була створена на противагу Угорщині та Німеччині/Австрії. Союзниками Чехословаччини були Королівство сербів, хорватів і словенців (пізніше Югославія) і Румунія – ці країни утворили так звану «Малу Антанту». Цей альянс був сформований переважно для того, щоб спільно протистояти угорському ревізіонізму. Колись могутня Угорщина, після Тріанонського договору, який закінчив Першу світову війну, втратила більшу частину території та населення, що на думку самих угорців було дуже несправедливо. Жартували, що Угорщина тоді стала єдиною країною в світі, яка межувала сама з собою. Дійсно, донині велика угорська меншина проживає майже в кожній сусідній країні, яка в багатьох місцях становить переважну більшість у прикордонних районах Словаччини, України, Румунії та Сербії. Тому для Будапешта було природно змінити свої кордони та включити деякі з втрачених територій, що Угорщина нарешті зробила наприкінці 1930-х років і під час Другої світової війни (включно з анексією Кошиць, південної Словаччини та Закарпаття, тодішньої Підкарпатської Русі).

Якщо союз обох країн з Румунією був радше тактичним (спільний ворог), то Чехословаччину та Югославію також пов’язувало справжнє слов’янське братерство та симпатія, подібні, зрозумілі мови. А також відсутність спірних питань через відсутність спільного кордону – а отже, відсутність прикордонних конфліктів. Однак чехи і словаки хотіли створити цей кордон з Югославією. Ще в 1915 році майбутній чехословацький президент Томаш Масарик запропонував британському міністру закордонних справ створити коридор завширшки 80 км, який відокремлював би Австрію від Угорщини та з’єднував Чехословаччину (в районі Братислави) з Королівством сербів, хорватів і словенців (пізніше Югославія) в районі Загреба. Пізніше цю концепцію досить серйозно обговорювали на мирній конференції 1919 року. На практиці слов'янський коридор мав складатися з австрійського Бургенланду та сусідніх угорських округів. У той час існував певний етнічний фундамент, оскільки, окрім 662 000 угорців і 298 000 неслов'янських і неугорських націй (головним чином німців-австрійців), тут проживало 220 000 слов'ян, переважно хорватів. Отже, слов’яни були меншістю в районі запропонованого коридору, але дуже важливою. Формально коридор мав набути форми спільної адміністрації Югославії та Чехословаччини, слов'янської автономії під міжнародним наглядом, або він мав бути частиною Чехословаччини. Таким чином чехи хотіли відрізати німців від Східної Європи, розірвати зв’язки Австрії з Угорщиною і послабити Угорщину, яка тоді була б повністю оточена державами новонароджуваної «Малої Антанти» і була б залежною від них. Однак ця пропозиція була відхилена міжнародною спільнотою саме з цієї причини — Угорщина вже була сильно урізана і принижена, і це було б перебільшенням.

Однак ідея повернулася у досить божевільному та футуристичному вигляді наприкінці 1960-х років, коли комуністичний чехословацький президент Ґустав Гусак цілком серйозно запропонував побудувати залізничний тунель через Австрію та Альпи, що з’єднав б Чехію з Адріатикою. Протяжність маршруту мала становити 410 км, з яких 350 км проходили б під землею. Він мав розпочатися в Чеських Будейовіцях, а завершитися в Словенії, на кордоні з Італією.

Цікаво, що в кінці тунелю мав бути побудований штучний острів Адріапорт, який становив би територію Чехословаччини і складався з викопаного матеріалу після буріння тунелю. Тут мав бути чехословацький морський порт (невелика частина, решта мала бути в Югославії) і курорт. Чехи та словаки мали сісти в Чеських Будейовіцях на поїзд, який їхав б швидкістю 160 км/год і менше ніж через три години опинилися б біля «свого» моря в Адріатиці. Придумали, що комуністична Чехословаччина завдяки позикам від Радянського Союзу не тільки стане незалежною від капіталістичної Австрії, але й забезпечить омріяний вихід до моря. Як би абсурдно й утопічно це не звучало, чехословацькі комуністи працювали над цим проектом досить серйозно. Велися міжнародні переговори (зокрема з Австрією та СРСР), і підготовку проекту доручили групі інженерів Прагопроекту, які підготували дуже детальні аналізи та техніко-економічні обґрунтування. Згідно з останнім, 1979 року, будівництво мало розпочатися через десять років і тривати три десятиліття. Таким чином, він закінчиться приблизно в 2020 році, припускаючи, що комунізм і поділ Європи на два ворожі табори триватимуть весь цей час.

Однак проект був залишений досить раптово, без пояснення причин. Сьогодні пов’язану з нею документацію вивчає широка група словацьких істориків та ентузіастів, які відстежують усілякі курйози та абсурдні, гігантські проекти, які добре описують комплекси та мрії про владу, що дрімають у Центральній Європі. Обидва ці нездійснені бачення з’єднання Чехословаччини з Адріатикою дуже добре ілюструють національні міфи та приховані бажання, що присутні в обох націях, у чехів та словаків. Вони є у кожного народу, і в Центральній Європі їх повно. У Польщі є свій міф про Креси та країну від моря до моря, а Чехія та Словаччина, що не мають виходу до моря, сумують за своїм морем. І цим морем не є польська Балтика, а тепла Адріатика.

Мотив коридору до Адріатики дуже сильно присутній у словацькій та чеській культурі, як курйоз, національний міф і нездійснені мрії. У цьому контексті варто згадати художній документальний фільм чеської режисерки Аделі Бабанової «Повернення в Адріапорт». Президент Ґустав Гусак і генерал проводять переговори на вигаданому чехословацькому острові Адріапорт. «Чехи можуть плавати лише на 200 метрів від берега, не далі. Там ми поставимо підводні міни чи колючий дріт», – каже генерал. «Це потрібно? Навіщо нашим громадянам тікати з такої чудової країни, коли у нас нарешті є своє море», – відповідає Гусак. Бабанова зібрала свій фільм з різноманітних оригінальних кадрів епохи, колажів, автентичних документів, додавши фантастичних тварин і паранормальні явища. Все справляє сюрреалістичне враження, і в той же час фільм дуже добре відображає «чеську та словацьку душу», які дуже схожі до Західних Балкан та Адріатики.

«Словацьке море» та балканська спеціалізація Словаччини

Хоча вищезазначені проекти так і не були реалізовані, Адріатика як «словацьке море» є реальністю. Звичайно, не в плані якихось територіальних претензій, а в тому, що Адріатичне узбережжя є найпопулярнішим і очевидним місцем для словаків у відпустці, а іноді навіть і на довгі вихідні. Словаки відпочивають переважно в Хорватії, але популярні також Італія (область Трієста), Словенія, Чорногорія, а останнім часом також Албанія. Звісно, в цьому немає нічого дивного, адже всі ці країни вже багато років є улюбленими напрямками також інших народів, з українцями включно. Але вони не такі популярні, як у словаків – хоча б тому, що наприклад поляки їздять переважно на польське узмор’я, на Балтику, а словаки – майже ні.

Звісно, це змінюється, словаки відкривають Балтійське море, вони з подивом дізнаються, що влітку в ньому можна купатися – у Словаччині існує повір’я, що вода тут навіть під час відпустки холодна як в Арктиці, що у липні тут 4-7 градусів, що є звісно неправдою. І тут здивування, що воно зовсім інакше, що не тільки можна купатися в Балтійському морі, але й не треба ходити влітку по сопотському пляжу в куртці, що тут гріє гаряче сонечко. Але повернемося до Адріатики. Словаки їздять на Адріатику частіше за поляків ще й тому, що вони там мають набагато ближче. Іноді вдвічі ближче, ніж польські колеги. Наприклад, від Братислави до Спліта 722 км, дорога на машині займає 8,5 годин, отже, це не так вже й далеко – це один день, менше, ніж із Закопаного до Гдині. З іншого боку, від Варшави до Спліта 1428 км, тобто вдвічі більше, а час у дорозі – аж 15 годин – їхати «на один раз» досить складно, треба десь шукати житло. Крім того, до Адріатики з Польщі неможливо дістатися поїздом, а поїздка автобусом довга і виснажлива. З іншого боку, сполучення громадського транспорту з Братислави до Південного моря працює в різних варіантах, включаючи нічні поїзди з кушетами. Також дуже важливо, що коли хтось живе біля моря (як поляки з півночі) і має це море щодня, його приваблюють гори. З іншого боку, словаки (звісно, не всі) мають гори під рукою, тому на відпустку вони хочуть поїхати на море. Протилежності притягуються, це просто.

Не дивно, що Хорватію та Чорногорію словаки знають як свою рідну країну. Все це сприяє тому, що пересічний словак знає Угорщину, Австрію та країни колишньої Югославії набагато краще, ніж теоретично близьку Польщу, не кажучи вже про Україну, якої пересічний словак не знає зовсім. Додамо до цього мовну близькість – словацька мова трохи більше схожа на хорватську та сербську, ніж на польську. І нарешті – вже згадана культурна близькість, пов’язана з тим, що на Балканах проживає велика словацька меншина, а в Словаччині – хорватська та сербська. Та ще Словаччина, Хорватія та Сербія мають спільний історичний досвід як частина Угорщини та Австро-Угорщини. Це все фактори, яких немає у відносинах України чи Польщі з Балканами і які мають значний вплив на надстандартно добрі та інтенсивні словацько-балканські відносини.

Словаччина як стабілізуючий фактор на Балканах

Описані вище фактори зробили Словаччину певною мірою спеціалізованою як загальновизнаний і широко поважаний експерт у ЄС з питань Західних Балкан, до яких входять країни колишньої Югославії (зазвичай за винятком Словенії) та Албанія. А оскільки офіційна доктрина словацької дипломатії передбачає концепцію словацьких спеціалізацій у зовнішній політиці, про яку мова піде трохи пізніше, Братислава додатково використала свої балканські активи, інвестувала їх належним чином і зробила Західні Балкани одним із пріоритетів зовнішньої політики.

Західні Балкани, після розширення ЄС Румунією та Болгарією у 2007 році, є ключовим регіоном для всього Європейського Союзу. Якщо до 2022 року точилися суперечки щодо доцільності подальшого розширення ЄС на схід – прийняття України, Молдови, Грузії та Туреччини, існував консенсус, що балканські країни мають бути прийняті до Євросоюзу, звичайно, коли вони виконають усі критерії. Це важливе хоча б тому, щоб доповнити Євросоюз південного боку. Після вступу Румунії та Болгарії ЄС вже вийшов до Чорного моря та приєднався до Греції, яка раніше була ізольованим островом. Проте в центрі Європи, недалеко Відня та Риму, поміж країнами ЄС все ще існує «чорна діра» у вигляді бідних, охоплених корупцією країн, які все ще борються з наслідками балканських воєн, з все ще тліючими націоналізмами.

Більше того, ці країни піддаються впливу Росії та Китаю, що аж ніяк не вигідно ЄС. Водночас, однак, процес стабілізації та розширення дуже важкий, недостатньо вкачування в нього величезних грошей (що не завжди приносить результати). Тут потрібні, насамперед, дуже добре знання місцевих реалій та чудова інтуїція. А дипломатам з Німеччини, Франції чи Нідерландів цього не вистачає зі зрозумілих причин – культурні та мовні відмінності, відсутність досвіду життя при комунізмі, занадто далекий менталітет від того балканського.

І тут з’являються словацькі дипломати. Вони не тільки чудово розуміють місцеві реалії та культуру, але мають добрі відносини зсіма сторонами всіх локальних конфліктів. Словаки мають чудові стосунки як з хорватами, так і з сербами, що робить їх ідеальними посередниками, наприклад, у Боснії та Герцеговині. Щоправда, Словаччина не визнала незалежності Косова, але, незважаючи на це, словаки не викликають у албанців поганих емоцій, навпаки, їх сприймають добре і серби, і албанці. Словацькі дипломати, експерти, аналітики, журналісти, які пишуть про міжнародні справи, неурядові організації також добре знаються на Косові та Албанії, вони підтримують процес реформ у цих країнах, вони надають розвиток та гуманітарну допомогу як сербам, так і албанцям та іншим націям, і, перш за все, - вони роблять це добре, професіонально і ефективно.

Важливо й те, що Словаччина як невелика країна, до того ж не межує з цим регіоном, але розташована поруч, абсолютно ні в кого на Балканах не викликає відчуття загрози і не викликає поганих емоцій – бо чому ж? Це ж не Угорщина, яка має певні територіальні претензії. Словаччина сприймається так, як українці сприймають Литву чи Естонію. Залучення Німеччини, США чи Росії одразу викликає емоції та історичні асоціації, залучення Франції, Великої Британії чи навіть Нідерландів – так само. Словаччина – це маленька симпатична країна з історичним досвідом, подібним до досвіду балканських країн, яка, однак, досягла успіху і тепер хоче поділитися цим досвідом. Викликає симпатію і відкриває багато дверей, було б абсурдом боятися надмірних словацьких впливів — бо й як?

Не дивно, що як у минулому, так і зараз словацькі дипломати займали чільні посади на Балканах, наприклад, Верховний представник ООН у Боснії та Герцеговині Мирослав Лайчак. Балкани займають ключове місце в словацьких професійних журналах і публікаціях про міжнародну політику, таких як Zahraničná Polityka. Словацькі неурядові організації також відіграють важливу роль, багато з них реалізують конкретні проекти, наприклад, реконструкцію зруйнованих війною мостів або модернізацію шкіл.

До речі, досвід словацької допомоги на Балканах можна буде використати в післявоєнній відбудові України. Ці ж самі неурядові організації, експерти, дипломати які успішно реалізували проекти в Босні чи Косові, можуть тепер відіграти величезну роль у Херсоні, Харкові чи в інших регіонах України. У Словаччині є ціла інфраструктура, ціла система допомоги, з майже 30-річним досвідом. Є готові організації, схеми дії, досвідчені експерти. Бракує, можливо, грошей, які однак могли б надати західні донори: США, Канада, ЄС та окремі європейські країни. Українським дипломатам, журналістам, неурядовим організаціям та офісу президента варто про це говорити в розмовах з американськими чи німецькими колегами. Словацька допомога за американські чи німецькі гроші дасть дуже конкретні результати, а балканський досвід є найкращою рекомендацією.

Про це все варто також пам'ятати громадським організаціям зі Львова та Києва, які активні в міжнародних питаннях. Варто як мінімум налагодити контакти зі згаданими організаціями з Братислави, написати проект, запросити словаків до Львова та Києва, щоб для початку розповіли про цей балканський досвід. Чудова платформа для цього — такі організації, як львівський часопис “Ї”, Європейська правда, Європа без бар'єрів. Все треба почати зі знайомства, студійного візиту, статтей про Словаччину в українській пресі — а далі це перетвориться на конкретні словацькі проекти з гуманітарної допомоги та технічної і інфраструктурної підтримки України.

Концепція словацьких спеціалізацій у зовнішній та оборонній політиці

Балканська політика є ключовим аспектом словацької дипломатичної доктрини, яка фокусується на «словацьких спеціалізаціях». Це відповідь на запитання, якими повинні бути пріоритети зовнішньої політики Словаччини після досягнення найважливіших геополітичних цілей: створення незалежної держави та зміцнення її незалежності, вступ до ЄС, НАТО, Шенгенської зони та зона євро. Що далі, яку роль має відігравати Словаччина на міжнародній арені, вже як досвідчений член ЄС і НАТО?

Що ж, словаки слушно помітили, що через невеликі розміри країни вони повинні знати своє місце в рядах, а не претендувати на супердержаву – адже відомо, що вони не є і ніколи не будуть відігравати такої важливої ролі, як Німеччина, Франція чи навіть Польща. Тому передбачалося, що Братислава повинна спеціалізуватися буквально на кількох нішевих темах зовнішньої та оборонної політики, в яких вона буде абсолютно найкращою і незамінною, або (як у випадку зі східною політикою) – може, не найкращою, але однією з найкращий. Така стратегія полягає в тому, щоб змусити іноземних партнерів, у тому числі великих гравців з США і Німеччиною включно, рахуватися з маленькою Словаччиною, адже без допомоги Братислави важко буде щось зробити на конкретній території, як-от уже згадані Балкани.

Глобально Словаччина не має значення у світі. На Балканах все інакше, вона ключовий гравець. Балкани займають перше місце в списку словацьких дипломатичних спеціалізацій у цьому відношенні. Братислава багато інвестує в цю сферу, і це приносить результати – навіть такі важливі країни, як США чи Німеччина, отримують користь від словацької допомоги в цій сфері. Для Києва важливо буде переконати Братиславу, щоб окрім Балкан вона спеціалізувалася також в окремих аспектах допомоги Україні. Звичайно, залучення словаків до Балкан у майбутньому принесе відчутну економічну вигоду словакам – коли Сербія, Північна Македонія, Чорногорія, Боснія, Албанія та Косово нарешті приєднаються до ЄС, словацькі компанії будуть першими в черзі для діяльності на місцевому ринку та в іноземних інвестиціях. Додамо, що швидкий вступ цих країн до ЄС важливий і для українських інтересів – до 2022 року у Європі вважалося, що Україна та Молдова (а також Білорусь у разі її демократизації) швидше не матимуть шансів приєднатися до ЄС, поки Союз не розшириться за рахунок більшості балканських держав. Причому війна Росії проти України з 2022 року внесла тут свої корективи і вже існує думка, що Україна та Молдова необов'язково мусять чекати на Північну Македонію, Албанію та Чорногорію, щоб самому вступити до ЄС і що ці два процеси поширення можуть відбуватись паралельно. Тим не менш, євроінтеграційні успіхи балканських держав сприятимуть позитивному ставленні до інтеграції України і Києву варто координувати свої зусилля особливо з цими трьома найбільш надійними балканськими країнами. А при цьому і з Братиславою, яка добре підходить до ролі балкансько-українського посередника.

Друга словацька спеціалізація – східна політика ЄС, тобто підтримка євроатлантичних прагнень України, Молдови та Грузії, розвиток Східного партнерства та угод про асоціацію, підтримка процесу реформ та економічного розвитку. Але про це трохи пізніше.

Словацька гуманітарна допомога та допомога розвитку, особливо в Африці, також є важливим питанням. Словаччина виділяє на це набагато більше коштів, ніж Польща. І знову замість того, щоб допомагати всім однаково, що фактично не вирішило б жодної проблеми, словаки просто вибрали кілька країн Африки, яким вони допомагають (включно з Мозамбіком), і зосередили свою діяльність на кількох темах, щоб бути найкращими та мати місцевий ефект.

Спеціалізація також має місце в оборонній політиці. Словаки справедливо помітили, що їхня армія, будучи маленькою країною, не буде суттєвим внеском до НАТО через розмір чи рівень оборонних витрат, але може бути дуже корисною завдяки спеціалізації. Наприклад, словацька спеціальність – хімічні війська. Тема нішева, але в конкретних ситуаціях, в тому числі цивільних, дуже важлива (стихійні лиха, аварії великих промислових підприємств). Регіональна співпраця є окремим питанням – у межах Вишеградської групи, Карпатського регіону, Дунайського регіону чи Чорноморського регіону. Ми обговоримо це детально в одному з наступних підрозділів.

А якою могла б бути словацька політика відносно відбудови та розвитку України, беручи до уваги концепцію словацьких спеціалізацій? Україна в цілому — занадто велика, щоб Словаччина могла тут відіграти важливу роль у масштабах всієї країни, оскільки тоді ніхто в Україні та Європі цієї допомоги не помітить і вона не зможе бути більшою, ніж польська підтримка. Бажано, щоб Словаччина “взяла під опіку” вибрані декілька областей і саме там зосередила свої зусилля, так щоб це було для даного регіону суттєвим та помітним. Одним із цих регіонів мало б бути Закарпаття, інші, це, наприклад: Львівська, Одеська, Херсонська області. Більше про це — в дальшій частині книжки.

Вплив асиметричного розташування Братислави на зовнішню політику держави

Як і в інших країнах, на зовнішню політику істотно впливає розташування столиці та «столицецентрична» точка зору. Від цього нікуди не дітися ні в Словаччині, ні в Україні чи Польщі. Зовнішня політика Польщі була б іншою, більш орієнтованою на Скандинавію та морську справу, якби польською столицею був Ґданськ. Водночас Польща була б більш зосереджена на відносинах зі Словаччиною (які для Варшави зовсім незрозумілі та непотрібні) та з регіоном Вишеградської групи, якби столицею Польщі був Краків. Можна також уявити, що Україна вже давно була б членом ЄС та не втрачала б час на “багатовекторність” Кучми та Януковича, якби столицею України був Ужгород. Отже, Братислава є для Словаччини таким же Ужгородом — містом, розташованим на західному кордоні, з якого більше видно сусідні західні країни, ніж центр та схід власної держави. І це очевидно впливає на зовнішню політику Словаччини.

Ситуація Словаччини — унікальна, адже немає другої такої країни в Європі, де столиця була б розташована аж так асиметрично. В Україні, Польщі, Білорусі, Угорщині, Молдові тощо столиця знаходиться більш-менш в центрі. Натомість Братислава — єдина столиця у Європі, яка межує одночасно з двома країнами (Австрія та Угоршина). Центральною точкою словацької державності, відповідником київського Печерська, є Замкова гора, яка височіє над Старим містом та Дунаєм. Знаходиться там історичний Град (Замок), а поруч з ним — сучасний будинок парламенту. З тераси парламенту видно Австрію, яка починається вже на другому боці Дунаю, рівно 2,7 км в прямій лінії. Це рівно стільки, що від Верховної Ради України до Контрактової площі в Києві — уявімо собі, як би виглядала закордонна політика України, якби за Контрактовою площою починалася вже інша держава, одна з найбільш розвинених у світі, наприклад згадана Австрія. Водночас столиця Австрії також розташована асиметрично — не в центрі країни, але саме біля словацького кордону. Братиславу та Відень ділить усього 80 км, це відстань як з Києва у Білу Церкву та менше, ніж з Києва до Житомира чи Чернігова. Поїзди з Братислави до Відня курсують кожну годину, ціна доступна, час їзди всього година. Отже, Відень для Братислави ближчий, ніж 7 з 8 крайських міст (обласних центрів) Словаччини, тобто з Братислави до Відня ближче, ніж до: Нітри, Банської Бистриці, Тренчіна, Жиліни, Прешова та Кошиць. Єдиним обласним центром, який ближчий Братиславі ніж Відень, є Трнава. Можна сказати, що братиславські еліти та політики більше розуміють реалії австрійського та угорського прикордоння, з Віднем включно, ніж переважної більшості власної країни.

Братиславський регіон, розташований на низині і тісно сполучений з Дунаєм, є також для переважно високогірській Словаччини нетиповий. Братислава — це щось зовсім інше, ніж карпатські міста на півночі біля польського кордону, такі як Жиліна, Мартін, Ліптовський Мікулаш та Попрад. Братислава також кардинально інша, ніж Східна Словаччина з Прешовом та Кошицями, яка межує з Україною та Польщею. Якщо українці часто скаржаться на те, що Київ не розуміє регіонів, у Словаччині ця ситуація ще більше посилена. І це суттєво впливає на закордонну політику.

Перш за все, через асиметричне розташування Братислави на передмісті Відня страждають відносини Словаччини з Польщею. Здавалося б, окрім Чехії немає ближчої словаком країни, ніж Польща. Дуже подібна мова та менталітет, та ж сама католицька віра (інакше ніж у випадку чехів), майже той самий рівень економічного розвитку та спільні гори на півночі: Татри, Бескиди, П'єніни. У татранському регіоні місцеві діалекти, культура та звичаї по два боки кордону майже однакові. Поляки дуже люблять словаків, ця країна вигриває рейтинги симпатії серед сусідів Польщі. Однак взаємні відпосини Братислави та Варшави надзвичайно мало інтенсивні, як майже немає. Ні, у польсько-словацьких стосунках немає конфліктів та проблемних тем, просто політична еліта в Братиславі майже зовсім не цікавиться Польщею, а і політична еліта у Варшаві не цікавиться Словаччиною. Це виникає саме з розташовання столиць, які дуже далеко одна від однієї. З Варшави ближче до Берліна, Праги та Вільнюса, ніж до Братислави та навіть найшвидше автомобільне та залізничне сполучення Варшава — Братислава веде транзитом через Чеську Республіку, а не прямо. На словацько-польському кордоні надалі існує своєрідний транспортний бар'єр, нездоланий бар'єр Карпат, на якому бракує добрих доріг та залізничних ліній. Відтак Словаччина від Польщі певним чином ізольована і ці відносини є далеко не такими, яким могли б бути.

Точно з тих же причин ще слабіші є відносини Словаччини з Україною, оскільки Братислава лежить точно на протилежному кінці країни, ніж український кордон. З точки зору Закарпаття значно ближче географічно є Будапешт. Та навіть якщо їхати з Мукачева до Братислави, Google Maps показує, що найшвидший шлях веде через Будапешт. Київ — взагалі далеко, бо на другому боці Карпат. Взаємні відносини були б набагато інтенсивніші, якби замість у Братиславі та Києві за них відповідали експерти та чиновники в Кошицях та Ужгороді.

Природнією сферою регіональної співпраці Словаччини є Карпатський регіон та Вишеградська четвірка. Однак замість того, Словаччина просто більш добре почувається в товаристві країн Дунайського регіону та навіть регіону Альп, оскільки з перспективи Братислави альпські регіони Австрії, Німеччини (Баварія), Італії та Словенії лежать ближче та є більш привабливими і зрозумілими, ніж польська Мазовія, Литва чи прибалтійські регіони Польщі.

Розвиток Східної Словаччини як функція зовнішньої політики

Братиславоцентризм, описаний вище, також є наслідком специфічної виборчої системи, описаної в наступному розділі, а саме того факту, що вся Словаччина є одним великим парламентським округом. У результаті більше половини депутатів зазвичай становлять політики з Братислави та околиць, для яких Словаччина закінчується десь у районі Комарна, Нітри та Тренчина, можливо, Жиліни, а далі це вже «дуже далеко, більш незрозуміло, ніж Відень, Будапешт і Альпи». Нижня Орава для них кінець світу, а верхньооравська Трстена, Бабя Гора та Оравіце – хо-хо-хо, як далеко.

У Словаччині, звісно, навіть у цій системі, яка прихильна до Братислави, люди з регіонів прориваються в політику, інколи це сильні та впливові особистості, але їх порівняно небагато. На цьому тлі досить важливим винятком є традиційно сильне представництво Східної Словаччини, особливо Кошице. Це пояснюється кількома причинами. По-перше, Схід чітко відрізняється від решти Словаччини, він має сильне відчуття власної ідентичності, специфічне географічне розташування та проблеми, характерні лише для Сходу, але також і можливості розвитку. Тут навіть свій “виходнярський” діалект словацької мови, який наближений до польської та української. По-друге, тут відносно велика кількість населення. Саме тут розташоване єдине справді велике місто, окрім Братислави – Кошице, яке на словацькі реалії має функцію метрополії, а фактично «другої столиці» (це місце розташування Конституційного суду та кількох інших центральних установ). У свою чергу східнословацький Пряшівський край є найбільшим словацьким регіоном за кількістю населення, а Пряшів є третім за величиною містом Словаччини. Відмінність Сходу від решти Словаччини означає, що східняк часто голосує за східняка, а оскільки Схід великий, у столиці з’являється сильне східнословацьке лобі. Зі Сходу походять відомі словацькі політики, які займали дуже високі функції: зокрема, словацькі президенти (Рудольф Шустер – з Кошиць, Андрей Кіска – з Попрада), прем’єр-міністри (зокрема Мікулаш Дзурінда), а також впливове кошицьке лобі.

Схід явно бідніший за Братиславу та Західну Словаччину, але «щастя в нещасті» цього регіону полягає в тому, що цей факт широко визнають у Братиславі та є консенсус, що «з цим треба щось робити». У сенсі – вирівняти ці диспропорції, проводити якусь особливу політику, яка б допомогла Східній Словаччині подолати ці диспропорції. Тим часом у ще гіршій ситуації перебувають багато виключених повітів на півдні та в центральній Словаччині, які, однак, залишені напризволяще. У певному сенсі Схід зробив «добрий піар».

Специфікою Сходу є також загальний консенсус щодо того, що розвиток цього регіону насправді стане можливим завдяки виконанню всього трьох чинників: завершенню будівництва автомагістралі Братислава-Кошице (з продовженням до українського Ужгорода), розвитку місцевих транспортних сполучень (в тому числі транскордонних) та тісніша, ніж раніше, співпраця з сусідами: Польщею, Угорщиною, Україною та розташованою дещо далі Румунією. Це ключ для залучення великих іноземних інвестицій, які вже змінили обличчя Західної Словаччини, однак досі не прибували на Схід. Цей процес, можливо, вже почався — у розділі про політику ми згадали про дві великі інвестиції компаній Volvo та Bosch, які влітку 2022 прийшли на Східну Словаччину завдяки зусиллям Ріхарда Суліка.

У цій книжці ми багато уваги приділяємо темі словацької допомоги для України та можливих нових проектів з цього приводу. Словаччина особливо в 2022 році відіграла велику роль у військовій, гуманітарній, фінансовій та дипломатичній допомозі України і ця словацька підтримка, якщо її перерахувати на душу населення, набагато більша, ніж польська. На думку автора, маленька Словаччина може взагалі відіграти дуже велику роль у майбутній відбудові та реформуванні України та в українській євроінтеграції та може бути багато в чому успішніша, ніж Польща. Саме тому виникла ця книжка і автор сподівається, що вона допоможе здійснити багато цікавих та корисних українсько-словацьких проектів.

Однак не тільки Україна потребує Словаччину для своєї відбудови, реформ, економічного розвитку та євроінтеграції. Не меншою мірою саме Словаччина потребує України, хоча серед словаків мало хто цього факту свідомий.

Як це можливе? Перш за все приклад Польщі показує, що завдяки українським іммігрантам, які масово приїхали до Польщі після 2014 року, польське ВВП збільшувалося щороку на 1-2% швидше, ніж без них. Українські працівники потрібні як польській, так і словацькій економіці. Звісно, всі бажаємо, щоб в Україні якнайшвидше закінчилася війна і щоб ніхто не мусив виїжджати з Батьківщини ні з гуманітарних, ні з економічних причин, а всі хто має таке бажання, щоб змогли повернутись та заробляти в Україні гідну європейську зарплату. Однак всі знаємо, що не завжди це буде можливе. У цій ситуації вкрай важливо щоб усі українці, які мусять з тих чи інших причин виїхати за кордон, знайшли добру роботу та почувалися добре в новому місці. Словаччина вже стала таким добрим місцем для життя для багатьох українців, однак у цьому питанні ще є багато викликів.

Особливо перспективним є налагодження зовсім нових відносин між Закарпаттям, яке стало новим місцем для життя для багатьої українських біженців, та Східною Словаччиною, в якій значна частина мешканців Закарпаття може знайти працю, хоча б в нових фабриках, які ми вже згадали (Volvo, Bosch). Великі можливості є також у відкриванні дрібного бізнесу українцями в Східній Словаччині. Це все вже є, але потенціал набагато більший. Так як десятки тисяч словаків живуть у Братиславі та працюють у Австрії, заробляють вищу австрійську зарплату та витрачають гроші у себе в Словаччині, так само десятки тисяч українців могли б працювати в Східній Словаччині, але залишатися жити в Закарпатті. Для цього потрібно побудувати нові пункти пропуску (Уліч — Забрідь, Чоп — Чєрна над Тісою), відкрити пішохідний коридор у пункті пропуску Ужгород — Вишне Немецьке, повернутись до проектів швидких європотягів Ужгород — Кошице та Мукачеве — Кошице та лобіювати на найвищому рівні за швидшим будівництвом автобану Кошице — Ужгород. Звісно, ще є питання спрощення паспортного та митного контролю та багатьох інших проектів. І ці всі проекти можна, а навіть треба розвивати ще до того, як закінчиться війна — оскільки навіть в умовах війни Закарпаття залишається ледь не єдиним відносно безпечним і стабільним регіоном України, роль якого в таких обставинах стає стратегічно важливою. Закарпаття разом зі Східною Словаччиною можуть і повинні стати майданчиком для прискореної євроінтеграції, яка ще якийсь час може бути неможливою на польсько-українському прикордонні.

Що це все дасть Україні та українцям — це зрозуміло. А що це дасть словакам? Отже, фактично тільки така поглиблена євроінтеграція Закарпаття є шансом на прискорений економічний розвиток Східної Словаччини. І доказом того є аналогічний розвиток бідних, периферійних регіонів східної Австрії (Бургенланд, Нижня Австрія) та Німеччини після вступу Словаччини та Польщі до ЄС і зони Шенген. Австрійські містечка та села Гайнбург на Дунаї, Кітзее, Мааргеґ та інші розвинулися тільки в останніх роках завдяки співпраці з біднішою Словаччиною. Так само східнонімецькі міста на кордоні з Польщею і багато інших прикладів.

Отже, це все — великий виклик для України, Словаччини, українсько-словацьких відносин. Легко не буде, однак така співпраця приречена на успіх.

Конституція, органи влади, місцеве самоврядування та найважливіші установи

Цей розділ буде особливо корисним для посадовців та людей, які мають контакт з державними установами та самоврядуванням, оскільки він представляє найважливіші аспекти функціонування словацької держави – органи влади, управління, територіальний поділ країни та місцеве самоврядування. Він буде також особливо корисним для всіх українських чиновників, експертів, аналітиків, політиків, журналістів та науковців, які займаються темою реформ в Україні, насамперед питанням децентралізації та реформи самоврядування. У питаннях децентралізації Україна найчастіше спирається на досвід Польщі, натомість досвід Словаччини майже не відомий та важко щось про нього прочитати в українській пресі чи фаховій літературі. Тим часом словацький досвід обов'язково треба Україні вивчити і цей розділ, на думку автора, може у цьому допомогти.

Важливою частиною цього розділу є опис словацького самоврядування та адміністративного поділу країни, включаючи функціонування та повноваження окремих рівнів самоврядування та окремих установ, які можуть бути партнерами своїх українських колег. Також опишемо організацію та функціонування найважливіших офісів та установ центральної та місцевої державної адміністрації, важливих для українсько-словацької співпраці. Через певну різницю в компетенціях транскордонне співробітництво може мати змішаний характер, наприклад, з українського боку партнером може бути місцевий орган державної (центральної) адміністрації, а зі словацького — орган місцевого самоврядування, або навпаки. Така ситуація часто зустрічається у транспорті, наприклад, коли до кордону доходить дорога або залізнична лінія, яка в одній країні має державне значення та про неї вирішують чиновники в столиці, а з іншого боку — це інфраструктура підпорядкувана місцевому самоврядуванні.

Для того, щоб добре зрозуміти, як функціонує словацька держава, у цьому розділі детально поясню вам усе починаючи від найжажливіших та найцікавіших положень Конституції, а закінчивши на найважливіших установах, міністерствах та місцевій адміністрації. Все це спробую описати у цікавий спосіб, без зайвих деталів.

Конституція, закони, постанови, положення – словник основних термінів

Найважливішим документом, що регулює функціонування держави, є, звичайно, Конституція (Ústava), за нею йдуть міжнародні угоди та безпосередньо застосовні нормативні акти ЄС, потім закони (zákony), потім постанови та виконавчі постанови уряду (nariadenia). І тут, на початку, нас чекає кілька мовних пасток, оскільки словацька мова загалом дуже подібна до української та польської, але зустрічається в неї багато «фальшивих друзів» — це слова, які звучать ідентично або схоже на українські або польські, але означають щось зовсім інше, часто протилежне. Таким словом є передусім Ústava. Можливо, ви знаєте що в польській мові слово ustawa означає закон (звичайний закон), натомість у словацькій мові воно значить конституцію. З іншого боку, словацьке слово zákon означає закон, тут проблем немає.

Ідемо далі. Словацьке слово zákonník означає кодекс. Наприклад, zákonník práce – Кодекс законів про працю. Словацьке слово úrad подібне до українського слова уряд, однак значить щось інше. Словацький úrad = установа, офіс державної або самоврядної адміністрації. Наприклад obecný úrad — це мерія, оскільки слово obec означає громаду, тобто основну одиницю місцевого самоврядування, про що детальніше розповімо далі. Obecný = муніципальний, obecný úrad = муніципальний офіс, тобто мерія. Слово obec (громада) має спільний корінь зі словом občan, що означає громадянин. Občan Slovenskej Republiky є громадянином Словаччини. Але будьте обережні: прикметник občianský = громадянський, а obecný = муніципальний. Občianský preukaz – це внутрішній паспорт.

На щастя є також слово, яке в словацькій та українській мові звучить та означає те ж саме. Це súd, тобто суд. Може бути наприклад районний суд (okresný súd), але також конституційний суд (ústavný súd) або Найвищий суд (Najvyšší súd).

Важливим словом у словацькій мові є obyvateľ. У польській мові obywatel означає громадянина, натомість тут мається на увазі не громадянин, а мешканець. Це пов’язано зі словом byvať, яке знову не означає бувати чи перебувати (тут і там), а мешкати. Подібним чином словацьке слово okres не має нічого спільного з польським словом okres, тобто період часу, а okresný úrad – це не офіс, який працює періодично. Словацький окрес = район, повіт і okresný úrad = районне управління.

Словацьке слово poslanec немає нічого спільного з українським послом, тобто дипломатичним представником. Poslanec = депутат. Причому цим словом називається як депутатів парламенту (poslanec Národnej Rady SR), так і депутатів Міської ради (poslanec mestského zastupiteľstva) Сільської ради (poslanec obecného zastupiteľstva) чи обласних депутатів (poslanec zastupiteľstva samosprávneho kraja). Натомість посол = veľvyslanec a  посольство = veľvyslanectvo (наприклад Посольство України в Словацькій Республіці =  Veľvyslanectvo Ukrajiny v Slovenskej Republike).

Такі слова як rada, zastupiteľstvo, vedenie також можуть викликати проблеми. Слово рада означає те саме, що і в Україні – рада, тобто колегіальний орган. В Україні ради — це органи нижчого рівня самоврядування (обласні ради, районні ради, міські ради), але маємо також Верховну Раду України. Словацький парламент називається Národná Rada (що перекладається як Національна рада), важливим конституційним органом є Súdna Rada, тобто Судова рада. Еквівалентом наших міських рад, районних рад є zastupiteľstvo.

Важливим словацьким словом є predseda. Цей термін означає голову, наприклад голову правління або голову ради. Прем'єр-міністр — це predseda vlády, а в розмовній мові premier. Спікер парламенту, тобто голова Національної Ради Словацької Республіки — це predseda Narodnej Rady SR. Еквівалентом губернатора області є Predseda Samosprávneho kraja, скорочено просто Predseda, але в розмовній мові та ввічливо його часто називають župan - з огляду на історичну функцію жупанів, яка походить ще з угорських часів. Жіноча форма - predsedníčka, županka.

Председа — це не тільки голова у вищих органах влади, це слово також означає просто президент чи голова правління компанії, асоціації, корпорації. Важливо розрізняти слова predseda і riaditeľ, тобто голову і директора. Іноді організацію або компанію очолює директор (riaditeľ), іноді (особливо в корпораціях) на чолі стоїть президент чи голова (predseda), за яким йдуть директори окремих відділів або директор офісу.

У структурі управління замість президента чи голови часто є генеральний менеджер, який підпорядковується директорам, відповідальним за окремі відділи. Наприклад, великим готелем керує генеральний директор (generálny riaditeľ), його підлеглі – директор з обслуговування (riaditeľ prevádzky), комерційний директор (obchodný riaditeľ). Важливою функцією в капітальних компаніях (включаючи державні та місцеві органи влади) є konateľ spoločnosti, тобто керуючий директор. Він часто є партнером у переговорах, особою, яка приймає рішення. Це слово є ще одним прикладом мовної пастки для осіб, які знають польську мову. Слово konateľ походить від слова konať, яке не має нічого спільного з польським дієсловом konać, тобто вмирати, але означає «діяти».

Найважливіші органи влади та їх компетенція

У цьому підрозділі ми зосередимося на описі найважливіших положень словацької конституції (Ústava Slovenskej Republiky). Почнемо з того, що Словаччина, як і Україна, Польща, Чехія та Угорщина, є унітарною державою. Цим відрізняється від Австрії та Німеччини, які мають федеративну систему з великим ступенем незалежності земель-регіонів.

Словаччина є парламентсько-кабінетною республікою, тобто такою, в якій уряд і парламент мають найбільше голосу. У цьому плані вона дуже схожа на Польщу і відрізняється від України, в якій дуже великі повноваження має президент (не тільки за конституцією, але і за політичною традицією). Різниця полягає в дещо меншій ролі президента, ніж у Польщі і в набагато меншій, ніж в Україні. Роль президента Словаччини набагато більша, ніж у Австрії та Німеччини з їхньою канцлерською системою, дещо менша ніж президента Польщі та набагато менша, ніж президента США, Франції та України, де президент фактично керує країною та зазвичай контролює уряд.

Парламент і президент обираються у Словаччині загальним голосуванням. Специфіка словацьких виборів у тому, що вони проходять у суботу, а не, як в Україні та більшості країн світу, у неділю. Спочатку президента Словаччини та Чехії, а раніше Чехословаччини обирав парламент. Так у 1990 році Вацлава Гавела було обрано президентом Чехословаччини, а в 1993 році – першим президентом Словаччини Міхала Ковача. З 1998 року президенти Словаччини обираються загальним голосуванням.

Парламент та його специфіка

Словацький парламент, як і український, однопалатний (у Словаччині так як і в Україні немає Сенату, який є натомість у сусідніх Чехії та Польщі). Парламент називається Národná Rada (Національна рада) і налічує лише 150 членів — депутатів (посланців, депутат = poslanec). Місцезнаходженням парламенту є Замкова гора в центрі Братислави. Будівля парламенту з архітектурної точки зору набагато менш цікава, ніж наприклад Президентський палац чи будівлі парламентів деяких інших країн, наприклад Польщі, України чи Угорщини. Зате розташування досить цікаве – на високій скелі на березі Дунаю, з видом на сусідню Австрію. Будівництво нового приміщення розпочалося в 1986 році, парламент переїхав туди в 1994 році. Раніше місцезнаходження Національної ради (вона також існувала як парламент Словаччини, яка була республікою у складі Чехословаччини) була будівля на Соляній площі в історичному центрі Братислави, нині старе місце використовується Національною радою як конференц-зали та кімнати для гостей. Депутати та працівники парламенту також користуються офісами в сусідньому Братиславському замку (Град) і автостоянкою під замком. Серед іншого, на замку знаходяться депутатські кабінети, секретаріати, тут проводяться деякі засідання комітетів і комісій, дипломатичні зустрічі та візити високих гостей.

Термін повноважень парламенту Словаччини триває чотири роки. Функція депутата не може поєднуватися, наприклад, з функціями судді, прокурора, військового, омбудсмена тощо, у такому разі повноваження закінчуються. Інакше ніж наприклад у Польщі, функція народного депутата не може у Словаччині поєднуватися з державними функціями виконавчої влади, зокрема з функціями прем’єр-міністра та міністрів, а також багатьох посадових осіб уряду. Це логічно і безпосередньо випливає з принципу поділу влади, однак у Польщі цей принцип не дотримується і практично всі міністри з прем 'єр-міністром включно є водночас депутатами. Розділення закододавчої, виконавчої та судової влад є одним із принципів демократії. Поєднання функцій депутата і міністра, як це відбувається в Польщі, суперечить цьому фундаментальному принципу, тому що тоді деякі депутати контролюють самі себе. Також важко говорити про надійне виконання депутатських повноважень на посаді міністра чи прем’єр-міністра, включно з поданням запиту до себе самого чи до свого уряду. Беручи це до уваги, Словаччина має в цьому питанні більш демократичну та прозору систему влади, ніж Польща.

Звичайно, як і в Польщі, також у Словаччині прем’єр-міністром і міністрами зазвичай стають депутати парламенту. Однак у такому випадку повноваження депутата, який обіймав державну посаду, тимчасово припиняються. Потім його замінює náhradník (заступник), тобто наступна особа з даного виборчого списку (партії чи коаліції), яка набрала найбільшу кількість голосів. Проте, якщо даний політик перестає бути прем’єр-міністром чи міністром протягом терміну повноважень, він як правило повертається до парламенту, а повноваження наградніка закінчуються.

Функцію спікера та віце-спікерів Національної ради Словацької Республіки виконують президент (predseda) та кілька віце-президентів (podpredseda) Національної ради. Загалом їхні обов’язки такі ж, як у голови Верховної Ради України – проведення засідань, скликання сесій, організація роботи парламенту. Однак є кілька нюансів. У інших парламентах, коли спікер або віце-спікер, який проводить дебати, хоче виступити в дискусії, він робить це зі свого місця. У Словаччині в такому випадку він змушений на деякий час передати ведення засідання комусь іншому (одному з заступників), а сам промовляє з трибуни, як звичайний депутат.

В Україні перше засідання Верховної Ради нового терміну очолює найстарший за віком депутат. У Словаччині ж повноваження спікера та віце-спікера парламенту не закінчуються із закінченням терміну повноважень, а лише з обранням їх наступників. Перше після виборів засідання веде голова і заступник голови попереднього парламенту, приймає присягу від депутатів, проводить вибори нового спікера і саме тоді передає йому повноваження голови парламенту.

Словацький голова парламенту має менші конституційні повноваження, ніж в Україні та Польщі. Він формально не є другою особою в державі – не замінює президента в разі його смерті чи відставки з посади. Обов'язки президента в таких випадках відповідно до конституції виконує уряд, а на практиці - прем'єр-міністр. Така ситуація вже була, у 1998 році виконувачем обов’язків президента кілька місяців був прем’єр-міністр Владімір Мечіар, а потім Мікулаш Дзурінда.

Парламент дає вотум довіри або вотум недовіри уряду та міністрів, приймає закони, ратифікує міжнародні угоди, працює в комітетах, обирає деяких важливих державних посадових осіб, контролює уряд. Загалом те саме, що й в Україні та більшості країн Європи. Депутати можуть подавати запити до міністрів або центральних апаратів (інтерпеляція). Але роблять це рідко, набагато рідше, ніж в Україні чи Польщі. На відміну від Польщі, словацька інтерпеляція є формою парламентського втручання, яке вимагає обговорення в парламенті. Таким чином, це нагадує інститут польських питань про поточні справи, а не інтерпеляції, які в польському сеймі мають письмову форму. Звичайно, депутат також може втрутитися в будь-яку справу, надіславши лист про втручання або вжити різні менш формальні засоби, такі як посередництво, переговори тощо.

Специфіка парламентських виборів і виборчого права

Вибори до словацького парламенту суттєво відрізняються від українських чи польських виборів. Перш за все, вибори відбуваються по суботах, тоді як в Україні, Польші та більшості країн — у неділю. Ті, хто зацікавлений у політиці, можуть дивитися у післявиборчий вечір новини на телебаченні, слідкувати екзіт-поли, перші неофіційні результати та гарячі коментарі навіть до пізньої ночі. Наступного дня неділя, на роботу не треба, можна спати до обіду.

Специфіка процесу голосування у виборах з погляду виборця полягає між іншим у тому, що бюлетені спочатку треба покласти у конверт, заклеїти, а лише потім конверт з бюлетенем кинути до урни. На практиці це виглядає так: замість виборчої книжки чи величезного аркуша виборець отримує пачку з кількох і більше аркушів окремо для кожного виборчого списку (партії чи коаліції). Він також отримує конверт. З цих карток виборець обирає партію (комітет), яку він підтримує, і лише потім відзначає прізвища підтриманих кандидатів (максимум чотирьох). Потім кладе цей листок у конверт і кидає конверт в урну. Водночас решту невикористаних виборчих списків конкуруючих партій виборець викидає в окрему урну, яка є своєрідним сміттєвим баком. Перевагою цього рішення є випадковість окремих комітетів. На результат не впливає номер у списку, що часом може мати певне психологічне значення і вплинути на результат виборів (для прикладу, так було у Польщі на регіональних виборах у 2014 році, коли надзвичайно високий результат отримала маленька партія PSL завдяки тому, що вона була першою).

Виборча система Словаччини діє за відкритими списками. Інакше ніж у Польщі, в Словаччині вся країна є одним великим округом. Виборець отримує список зі 150 кандидатами певної партії чи комітету і відзначає у списку до 4 імен кандидатів, яких хоче бачити в парламенті. Таким чином до парламенту можуть пройти навіть кандидати з кінця списку, якщо вони популярні і люди будуть за них голосувати. Однак більші шанси мають кандидати з перших місць та з останнього місця, оскільки виборці звичайно не читають усіх списків кандидатів, а лише дивляться на початок та кінець. Відсутність поділу країни на виборчі округи дає в результаті ситуацію надмірного представлення у парламенті політиків з Братислави та околиць і менше представництво регіонів. Проте є депутати, які сильно підкреслюють свою місцеву ідентичність, наприклад, вони активні лише в Ораві чи лише на сході, там втручаються в місцеві справи і вирішують місцеві проблеми, тому люди за них голосують.

Уряд (vláda)

Уряд складається з прем'єр-міністра (predseda vlády, premier) і міністрів. Повноваження словацького уряду подібні до повноважень уряду у Польщі. Кандидатуру нового прем'єр-міністра представляє парламенту президент, звісно, як правило,  це особа, про яку попередньо домовилася переможна коаліція. Але не завжди так є. У 2022-23 роках у Словаччині мала місце політична криза, внаслідок якої уряд Едуарда Геґеря фунціонував довгі місяці як уряд у відставці, без вотум довіри. Президент Зузана Чапутова вирішила визначити свій власний “президентський уряд”, або “уряд експертів”, який очолив економіст Людовіт Одор. Міністрами стали фахівці, які не були причетними до політики. Склад уряду Одоря не був консультований із політичними партіями, він накінець функціонував як тимчасовий уряд на час до дострокових виборів, однак це показує, що повноваження президента у питанні визначення прем'єра та міністрів — не тільки формальні.

Для висловлення вотуму недовіри протягом терміну повноважень потрібна більшість від законодавчої кількості народних депутатів, тобто 76. Цікаво, що уряд може поєднати голосування за певний законопроект із висловленням довіри уряду. Інколи це використовується у випадку особливо важливого для прем’єра законопроекту, з яким не погоджується хтось із партнерів по коаліції. У такому випадку голосування є чимось на кшталт ультиматуму – або законопроект приймається, або хтось із депутатів коаліції, проголосувавши проти законопроекту, також голосує за відставку власного уряду, а потім, як правило, відбудуться дострокові вибори. Така ситуація сталася в 2011 році, коли уряд Івети Радічової розпався через те, що лідер коаліційної партії SaS Ріхард Сулік не захотів підтримати законопроект, який дозволяв ЄС надавати фінансову допомогу Греції, яка тоді опинилася в глибокій економічній кризі. Прем'єр-міністр не хотіла дозволити Братиславі накласти вето на це рішення, яке було дуже важливим для Німеччини, союзника Словаччини. На наступному голосуванні закон був прийнятий завдяки домовленості з опозиційною партією Smer Роберта Фіцо, але угода призвела до дострокових виборів у 2012 році, після яких Smer перебрав владу на вісім років.

Президент

Президент Словаччини обирається на п'ять років у загальних виборах, точно так як в Україні чи Польщі. Цікаво, хто може висунути кандидата в президенти. Це може зробити група з 15 народних депутатів або група з 15 тисяч громадян з правом голосу, які підписали петицію з цього приводу. В обох випадках документи кандидата подаються Голові парламенту. Повноваження і роль словацького президента набагато менша, ніж українського. Це стосується не тільки конституційних записів, але також традиції — в Україні роль президента завжди була вирішальною та більшою ніж прем'єр-міністра, у Словаччині навпаки. Повноваження словацького президента подібні до повноважень глави польської держави, але дешо менші. Зокрема, словацький президент має набагато менші можливості у ветуванні законів. У Польщі для подолання вето президента потрібна більшість у 3/5 голосів за наявності не менше половини законодавчої кількості депутатів. Набрати таку більшість складно, тому президент Польщі, якщо захоче, має досить багато можливостей блокувати законопроекти та ефективно домовлятися з урядом про відсутність вето в обмін на конкретні поступки. Такими можливостями активно користувався Олександр Квасьневський, особливо під час правління Єжи Бузека. Натомість у Словаччині парламент долає вето простою більшістю голосів. Єдине, чого досягає президент, наклавши вето на законопроект, — це відтерміновує його і знову виносить його на парламентське обговорення, під час якого під впливом публічних дебатів і переговорів деякі депутати можуть змінити свою думку, можуть бути внесені якісь поправки. Вето президента Словаччини має швидше за все символічне значення, викликає публічні дебати, відкладає певні справи. Проте словацький президент не має повноважень блокувати дії уряду, які має глава польської держави.

Як і в Україні, президент Словаччини має значні можливості діяти у зовнішній політиці. Він також приймає рішення щодо призначення багатьох важливих посад, зокрема: судді, прокурори чи військові. У Словаччині, яка бореться з проблемою патологічних зв'язків у судочинстві та прокуратурі, роль президента в позбавленні судової системи від патологій досить значна. Велику позитивну роль у цьому процесі відіграли Андрій Кіска та нинішня пані президент Зузана Чапутова. Звичайно, президент також має багато повноважень щодо різного роду номінацій та вручення нагород типово церемоніального характеру, що посилює авторитет цієї посади. Таким чином, президенти України та Словаччини можуть використовувати свій офіс для підтримки різноманітних позитивних транскордонних ініціатив, наприклад, надаючи над ними почесний патронат. Про це варто пам’ятати в майбутніх проектах, особливо тих, де потрібно подолати безсилля чиновників по обидва боки кордону, а патронат Офісу президента може відкрити багато дверей і змінити ставлення чиновників з «це неможливо» «ми повинні напружитися, шукати рішення і робити це». Автобан Кошице-Ужгород, відкриття нових пунктів пропуску на українсько-словацькому кордоні та запровадження пішохідного руху в пункті пропуску в Ужгороді — це приклади таких проектів, у яких патронат президентів міг би прискорити певні процеси.

Досі Словаччина мала 5 президентів та двох виконувачів обов'язки президента. Ось вони: Міхал Ковач (1993-1998), прем'єр Владімір Мечіар як в.о. Президента після закінчення терміну Міхала Ковача (1998), потім прем'єр Мікулаш Дзурінда у тій самій функції, Рудольф Шустер (1999-2004), Іван Ґашпаровіч (2004-2014), Андрей Кіска (2014-2019) і Зузана Чапутова (2019-2024).

Дегломерація, тобто розпорошення центральних офісів держустанов по країні

Словаччина є унітарною державою зі столицею в Братиславі, але, на щастя, інші міські центри отримали шанс розвинути функції метрополій, розмістивши там деякі важливі центральні офіси. Найважливішим прикладом є Кошице, де розташований Конституційний суд (Ústavný súd). Не якась філія, а головний і єдиний штаб. Національна інспекція праці також знаходиться в Кошицях.

Банська Бистриця є центром Словацької пошти (Slovenská pošta) і Державних лісів (LESY Slovenskej republiky, www.lesy.sk), а також є домом для Úradu priemyselného vlastníctva Slovenskej republiky (Патентного відомства), Štátna ochrana prírody (Державне управління охорони природи) та Finančná správa (митна та податкова адміністрація). Вищезазначені державні установи та підприємства є одними з найважливіших у країні. Для міста з майже 80-тисячним населенням факт розміщення штаб-квартири на його території є не лише облагородженням, а й дуже важливим чинником зміцнення його економічного, наукового та інтелектуального потенціалу. Не буде перебільшенням сказати, що Банська Бистриця і Кошице є чимось на зразок «другої і третьої столиць» Словаччини. Ще більшою мірою феномен дегломерації діє в Німеччині, а також у сусідній Чехії, де Брно є своєрідною «другою столицею» Чеської республіки.

Деякі інші міста, і не обов’язково обласні центри, також містять головні офіси центральних установ. Národná sieť rozvoja vidieka, або Національна мережа сільського розвитку, знаходиться в Нітрі. Штаб військової поліції та командування сухопутних військ розташовані в Тренчині, а командування повітряних сил – у Зволені в центральній Словаччині. Головне гірниче управління (Hlavný banícky úrad) знаходиться в Банській Штявниці. Це логічно, тому що на цій території є шахти бурого вугілля. Спеціальний кримінальний суд з корупції базується в Пезінеку - маленькому містечку поблизу Братислави. У свою чергу, у Мартіні знаходиться Словацька національна бібліотека (Slovenská národná knižnica), що має вагоме історичне обґрунтування (саме тут у ХІХ столітті зародився національний рух, а Мартін мало не став столицею замість Братислави).

Адміністративний поділ Словаччини та словацьке самоврядування

Словаччина має дворівневий поділ місцевого самоврядування та трирівневий адміністративний поділ. Еквівалентом громад, районів і областей є обці (obec), окреси (okres) i самоврядні краї (samosprávny kraj). Обці та краї (тобто громади і регіони) є одиницями самоврядування, тоді як на середньому рівні, тобто районному рівні, самоврядування немає, є лише територіальна державна адміністрація.

Основною одиницею місцевого самоврядування є obec, тобто громада, а якщо громада має містські права, вона називається mesto (місто). Головою міської громади (mesta) є пріматор (primator), а головою сільської громади (obci) є староста. Варто пам'ятати, що в сусідній Польщі староста — це щось інше: це керівник району. Другою одиницею місцевого самоврядування є так званий Vyšší územný celok (VÚC), у перекладі – Вища територіальна одиниця, що тотожне Самоврядному краю, тобто самоврядній країні. Терміни Vyšší územný celok і Samosprávny kraj взаємозамінні. На практиці ніхто не говорить “Vyšší územný celok”, вживається поняття “край” (наприклад Кошицький край, Прешовський край). “Vyšší územný celok” є тільки в деяких документах та законах.

Існує ще проміжний рівень земельного поділу країни, який відповідає українським районам та польським повітам. Це — окрес (okres). Поділ на окреси дуже важливий для звичайних людей, оскільки для них це — їхня “мала батьківщина”. Однак окреси не мають органів самоврядування, поділ на окреси створений лише для територіальних органів державного (центрального) управління. Більше про це — в підрозділі на тему окресів.

Місцеві та регіональні органи влади та вибори до місцевого самоврядування

У той час як самоврядні краї були створені в їх нинішньому вигляді лише в 1990-х роках, Словаччина успадкувала поділ на obce з чехословацьких часів. Щоправда, було багато місцевих виправлень, але загалом громади та їхні кордони мають дуже давню традицію, у багатьох випадках навіть кілька сотень років. Перші демократичні місцеві вибори (до міської та сільської влади) відбулися в Словаччині в 1990 році, ще за часів Чехословаччини. Відтоді вони відбуваються регулярно кожні 4 роки, термін повноважень жодного разу не скорочувався і не продовжувався (змінено лише терміни повноважень на рівні країв – у 2017 році). Вибори проходять восени. Словаки обирають пріматора (primator) міста або старосту (starosta) сільської громади та місцевих депутатів (poslanec obecného zastupiteľstva, poslanec mestského zastupiteľstva). Рада сільської громади називається «obecné zastupiteľstvo», а депутати в селах — «poslanci obecného zastupiteľstva». Міська рада — це mestské zastupiteľstvo, а депутати міської ради - це poslanci mestského zastupiteľstva. Роль місьцевих депутатів подібна до ролі в українському місцевому самоврядуванні. Як і в Україні, пріматор (мер) або староста, має дуже сильну владу в місті чи громаді.

Деякі міста поділені на mestské časti, які відповідають українським міським районам. Однак вони зазвичай мають кадастровий характер, тобто поділ землі, і це важливо для цілей, пов’язаних із просторовим плануванням, статистикою, дозволами на будівництво тощо, іноді для виборчих округів до муніципальних рад або для цілей реєстрації (осіб, нерухомості) та статистики. Лише два найбільші міста – Братислава та Кошице – мають районне самоврядування з дійсно великими повноваженнями, подібними до київських районів. У малих містах у районах (mestských častiach) можуть створюватися вибори, тобто комісії, що складаються з депутатів, обраних від району та його жителів. Однак вони мають лише консультаційну функцію.

Старосту заміщує заступник старости, який, як правило, призначається на весь строк повноважень старостою протягом 60 днів після складення ним присяги. Цікаво, що заступником старости може бути лише місцевий депутат (poslanec). Потім він або вона стає працівником комунального офісу і отримує за це винагороду. У громадах (включаючи міста) з населенням понад 20 тис. староста (або пріматор) може призначити двох заступників із зазначенням їх порядку (перший і другий заступники). Якщо староста протягом 60 днів не призначить заступника, його призначає рада гміни зі свого складу.

В Законі про муніципальне самоврядування законодавець надав мешканцям громади важливу роль. Муніципальна громада складається з жителів, незалежно від громадянства, які постійно проживають на території даної громади (obci). Чимало прав мають і іноземці, які володіють нерухомістю в гміні. Одним з органів місцевого самоврядування є збори жителів, які діють аналогічно сільським зібранням. Що важливо, іноземці з постійним місцем проживання можуть голосувати на місцевих і регіональних виборах, муніципальних референдумах і бути обраними до органів місцевого самоврядування. Це стосується також українців і багато українців цим правом користується. Проте вибори до парламенту, президентські вибори та національні референдуми призначені лише для громадян Словаччини, а вибори до Європарламенту — для громадян ЄС.

Регіональне самоврядування Словаччини було створено на кілька років пізніше, ніж самоврядування громад. Детальніше про це ми поговоримо в розділі про самоврядні краї. Подібна ситуація була в Польщі – муніципальне самоврядування було запроваджено у 1990 році (раніше ґміни були частиною комуністичної центральної адміністрації), а воєводське самоврядування було запроваджено лише після адміністративної реформи 1999 року (перші вибори до місцевих рад відбувся в 1998 році). У Словаччині перші регіональні вибори (до органів самоврядування) відбулися лише у 2001 році. Раніше словацькі краї були формою поділу держави для потреб урядового управління, без самоврядування.

З самого початку на прямих виборах обираються не лише місцеві та регіональні депутати, але і керівники громади, міста та регіону (краю), тобто староста, пріматор і жупан. На відміну від Польщі, вибори відбуваються в один тур. Старостою, пріматором або жупаном стає той, хто набрав найбільшу кількість голосів, навіть меншу за 50%.

Специфіка словацьких громад та їх фрагментація

Словацькі сільські громади зазвичай охоплюють територію лише одного села, інколи включаючи також їхні хутори. Тому територіально вони відповідають давнім українським сільським громадам перед їх об'єднанням. Вони мають лише кілька сотень жителів, більші – від 1000 до 2000 осіб. Тому словацькі громади дуже роздроблені – як правило, кожне окреме село є окремою громадою з власним бюджетом, старостом, сільською адміністрацією та її службовцями. Ситуація словацьких сіл дуже схожа на ситуацію українських сільських громад до реформи. У Словаччині також багато років пропонують реформу, подібну до тієї, що проводиться в Україні, яка полягає в об’єднанні сільських громад у більші одиниці. Але досі її не здійснено, і Україна може бути взірцем для словаків.

Роздробленість словацьких obci є причиною багатьох проблем, на які роками звертали увагу представники місцевої влади, експерти та політики. Особливо невеликі громади з менш ніж 1000 жителями вважаються нефункціональними - у багатьох відношеннях. Маленька комуна означає низькі податкові надходження, а кожна з них, незалежно від того, нараховує вона 200 чи 4000 осіб, повинна нести певні постійні витрати в однаковій сумі, наприклад, на утримання офісу. Навіть якщо офіс громади буде скорочено до мінімуму, бюджет все одно повинен виплачувати місячні зарплати старості, секретарю, бухгалтеру, а також покривати витрати на користування будівлею, обслуговування сільської ради, опалення, вивезення сміття та канцтовари.

Власні завдання сільських громад подібні до українських. Найважливіші інфраструктурні завдання включають будівництво та оновлення місцевих доріг і тротуарів, каналізації чи вивозу сміття, але в невеликих громадах з кількома сотнями мешканців будівництво навіть 50 метрів тротуару іноді перевищує фінансові можливості громади. У невеликих громадах поширеною проблемою є пошук компетентних і бажаючих людей на посаду старости. Чим менша і бідніша громада, тим важча ця функція. Старості іноді доводиться буквально «з нічого робити щось», у тому числі, наприклад, просити субсидію зверху на якесь важливе місцеве завдання, яке перевищує фінансові можливості громади. Депресивні громади, неспроможні виконувати свої основні завдання, є великою проблемою. У законі записано термін «nefunkčná obec» - це за визначенням громада, у якій після двох поспіль виборів до органів місцевого самоврядування не можна було обрати старосту чи раду громади. Такі ситуації іноді трапляються в дуже маленьких громадах, які налічують, наприклад, лише 300 осіб, і тому, наприклад, ніхто не претендує на посаду старосту.

З цієї причини іноді буває, що в дуже маленьких громадах ніхто не бажає балотуватись на посаду старости. У цьому випадку вибори проводяться повторно. Якщо муніципальну владу не обрано знову, вона позначається як nefunkčná obec, тобто нефункціональна громада. У такому випадку державна адміністрація надсилає пропозицію сусідній громаді підключити до неї територію даної нефункціональної громади. Якщо остання не погоджується, пропозиція надсилається до наступної громади, яка межує з нефункціональною, якщо така є. Наразі це єдиний відносно ефективний спосіб консолідації словацьких громад. Його критикують через те, що ця консолідація відбувається (або не відбувається) лише у вкрай кризових ситуаціях, ad hoc, а не в результаті продуманої та комплексної реформи. У цьому плані може допомогти впровадження муніципальної реформи, подібної до тієї, що проводилася в Україні. Зазвичай Україна використовує словацький досвід, але в цьому випадку може бути навпаки. Це, зрештою, може допомогти у покращенні іміджу України серед словаків, що украй важливо беручи до уваги проблеми з проросійськими симпатіями частини словацького суспільства. Про таку реформу говорять у Словаччині вже більш ніж 20 років, однак її не вдається провести.

Просторовий розвиток і кадастр

Приїжджаючи до Словаччини, після перетину кордону чітко видно просторовий порядок і планування міст, зовсім інші, ніж у Польщі де “будують посередині нічого”. Словаччина більше нагадує Австрію, Німеччину, Швейцарію та інші цивілізовані країни Європи, ніж Польща, у якій є туриторіальний непорядок. Це зауваження не стосується регіону Кисуць, де, як у Польщі, села розкидані, а будинки часто будують «на пустелі», але це скоріше виняток. Орава, Спіш, Ліптов, Турець, а також Подунайська рівнина та багато інших регіонів характеризуються компактною забудовою села та чіткою межею між забудованою територією (професійна назва – intravilan) та незабудованою територією (extravilan), яка включає, серед інші, орні поля, луки, пасовища, ліси та водно-болотні угіддя.

У сусідній Польщі, на жаль, будівельний хаос не тільки неможливо контролювати, але після 1989 року він лише поглибився внаслідок тиску девелоперів та корупційних схем. Тож чому Словаччині вдалося зберегти просторовий порядок, а Польщі – ні?

Загалом, це вдалося на переважній більшості території країни, за винятком особливо привабливих територій, де девелоперський тиск переважає над законом і принципами містобудування. Іншими словами, у «звичайних» селах і містах, навіть у гірських районах із привабливими ландшафтами (Орава, Спіш, Ліптов), загалом зберігається ландшафтний порядок і рідко дається згода на незаконну деагрокультуралізацію землі таким чином, щоб зруйнував би ландшафт. Звичайно, такі випадки трапляються, але не в таких масштабах, як у Польщі. Однак справжньою проблемою є скандали, пов’язані з дозволом на забудову природних цінних ділянок у Високих і Низьких Татрах, у тому числі на території національних парків.

Тиск девелоперів і інвесторів, пов’язані з цим корупційні скандали та порушення просторового порядку також є поширеними у двох словацьких метрополіях, Братиславі та Кошицях, та в їхніх агломераціях. Особливою бідою є перетворення цінних виноградників на будівельні території, що суперечить принципам містобудування, і спостерігається насамперед у Братиславі та околицях, на схилах Малих Карпат. Будувати в зелених зонах, руйнувати пам’ятники, щоб на їхньому місці побудувати елітні квартири або офісну будівлю, будувати без уваги до оточення – у цих двох великих містах все це точно так, як в Україні і Польщі, у цьому плані Братислава та Кошице борються з однаковими проблемами як Львів, Київ, Одеса, Варшава чи Краків.

Незважаючи на це, в цілому земельний і ландшафтний лад у Словаччині в основному зберігся. Як таке стало можливим? Багато в чому це пов’язано з дещо іншою, ніж в Україні та Польщі, земельною традицією, яка сягає часів Угорської монархії. Іншою проблемою є відносно невелика роздробленість сільськогосподарських угідь та відсутність перенаселення сіл, що спостерігається в Західній Україні та Польщі. Особливий приклад – знаменита «галицька бідність». У 19 столітті в галицькому селі проживала особливо велика кількість людей на квадратний кілометр, не вистачало промисловості та типової міської зайнятості, а після смерті власника, земля була поділена на все менші й менші ділянки, які передавалися дітям – аж поки це призвело до створення дуже маленьких смуг землі. Зараз, коли багато роботи поза сільським господарством, людям невигідно обробляти такі маленькі ділянки, і кожен хоче мати можливість щось робити зі своїм майном - і єдина ідея - побудувати будинок, готель чи іншу комерційну забудову, звідси і типова для Польщі розпорошена забудова. Важливо, що роздроблене приватне сільське господарство та перенаселення малопольського села збереглися за часів комуністичної Польщі, а в Малопольщі, особливо на Підгалі, практично не було колгоспів, діяли лише приватні господарства. Тим часом сільське господарство в комуністичній Чехословаччині було колективізовано, і на відміну від Польщі тут досі діють сільськогосподарські кооперативи, звісно, на ринкових принципах. Крім того, вже в комуністичні часи набагато більший відсоток сільських жителів працював і працює поза сільським господарством, наприклад, у державних лісах, на заводах, у сфері послуг, і багато людей їздять на роботу в міста, іноді за 50-60 км. Вони мають таку можливість, бо на відміну від Польщі, в Словаччині добре розвинений регіональний автобусний транспорт.

Дуже важливим питанням є також безперервність сисмеми реєстрації землі, яка сягає часів Угорської монархії та є наслідком тогочасної структури власності. Сучасна структура власності, геодезичний поділ і землекористування (забудовані території, луки, ліси) значною мірою є наслідком структури власності окремих угорських магнатських маєтків або королівських наділів. Навіть непримітні та теоретично нецікаві села часто мають свою історію з 16-го та 17-го століть або раніше, і їхнє просторове розташування з тих пір залишається незмінним. Результатом старої, середньовічної просторової структури є геодезичний поділ країни на katastrálne územia (кадастрова територія, кадастрова одиниця). Katastrálne územie – сукупність ділянок, що становлять одне спільне ціле. Місто чи громада може складатися з однієї кадастрової одиниці (наприклад, місто Кежмарок) або кількох одиниць, які зазвичай є тоді окремими районам (mestská časť). Наприклад, місто Попрад складається з кількох кадастрових одиниць, кожна з яких колись була окремим селом чи містечком і має дуже сильну ідентичність та історію. Це: Попрад, Спішска Собота, Страже під Татрами, Велька та Матейовце. Основним принципом є те, що katastrálne územie є неподільним – воно не може належати більш ніж одному муніципалітету. Кадастрові одиниці - це свого роду атоми або будівельні блоки, з яких будуються міста або громади.

Місцеве самоврядування на регіональному рівні – самоврядні краї

Регіональне самоврядування було створено в Словаччині майже на десять років пізніше, ніж муніципальне самоврядування. Як ми вже згадували, муніципалітети (obce) існували в Словаччині «завжди», а в багатьох випадках у нинішніх кордонах ще з середньовіччя. Угорське правління, перша Чехословаччина, фашистська Словаччина під час Другої світової війни, комуністична Чехословаччина, демократична Чехословаччина в 1989-92 роках і, нарешті, демократична Словаччина з 1993 року – змінилися часи, країни, політичні системи, але одне залишилося відносно незмінним. Поділ на громади/міста, межі менших громад, а іноді місце розташування ратуші.

Зовсім інша справа – офіційний адміністративний поділ на регіональному рівні – еквівалент українського поділу на області. Словаччині з цим ніколи не щастило, цей поділ завжди був штучним і далеким від ідеального. Спробуймо спочатку зробити короткий історичний нарис, оскільки він впливає на сучасне сприйняття словацьких регіонів самими словаками, включно з розмовною номенклатурою (жупа, жупан).

За угорських часів (до 1918 р.) регіони були комітатами (королівськими, до XIII - XIV ст.), потім столицями (шляхетськими - до 1849 р.), а після 1849 р. - жупами. Зверніть увагу, що у випадку зі словом столиця ми маємо справу з черговою мовною пасткою. Це не має нічого спільного з українським словом «столиця».

Жупи (župy) як назва регіонів (еквівалент областей) існували в Словаччині в 1849-1918 та 1940-45 роках. Начальником жупи був жупан, тобто еквівалент губернатора області, намісника, воєводи чи префекта. Важливо, що середньовічні та пізніші жупи були за величиною чимось посереднім між районом і областю. Сьогодні їх радше порівнюють (особливо за номенклатурою) з регіоном (крайом), але насправді це були такі перерослі повіти.

Жуп вже давно немає, але ця назва глибоко увійшла в пам’ять та ідентичність словаків. Тому слово жупа часто використовується як розмовний синонім самоврядного краю. Але не тільки розмовний – офіційний веб-сайт Жилінського самоврядного краю — це  www.zilinskazupa.sk Ми заходимо на веб-сайт у лютому 2021 року і що ми бачимо? Стаття під назвою «Більшість жупних шкіл продовжують дистанційне навчання». На сайті є розділ «Predsednička ZSK» (голова Жилінського самоврядного краю), але прямо під фотографією є «odkaz na županku» - посилання на жупанку. Жупан, жупанка вживаються не лише в розмовній мові, а й в офіційних каналах спілкування як синоніми до слова «голова» самоврядної країни. Це й зрозуміло – у кожній країні керівник регіону настільки важлива особа, що в тій чи іншій мові є слово, яке точно характеризує господаря регіону – провінцію, область, воєводство. Префект, воєвода, маршал, губернатор, гейтман (Чехія). Кожна країна має свій звичай. У цьому контексті просте «голова» звучить дещо безглуздо і не гідно, адже цим же словом «голова» можна назвати і президента класу в початковій школі, або голову клубу карткових ігор у селі. Подібна тенденція спостерігається і в Україні щодо номенклатури – голову обласної адміністрації називають губернатором, «міського голову» – мером, тощо.

У 1949-1960 роках Чехословаччина була поділена на 19 країв, у тому числі 13 у Чехії та 6 у Словаччині (нині 8). У порівнянні з нинішнім поділом, Трнавський край і Тренчинський край були відсутні. У 1960 році відбулося укрупнення чехословацьких регіонів, нових країв стало менше. Таким чином, у 1960-1990 роках Словаччина була поділена на Східно-Словацький, Центрально-Словацький і Західно-Словацький краї та Братиславу, тоді як у Чеській Республіці були такі краї, як Західна Чехія, Південна Чехія, Східна Чехія та Південна Моравія.

Поділ Словаччини на краї 3+1 (3 краї та Братислава) слугував централізації держави і тому піддався критиці після демократичних змін у 1989 році. Словацькі краї були настільки великими і їх було так мало, що вони вважалися непотрібним рівнем адміністративного поділу у цей короткий час демократичної посткомуністичної Чехословаччини (1989-92). Федеральна влада в Празі часто обходила республіканський рівень і замість консультацій з певних питань з владою Словацької Республіки в Братиславі, вони контактували безпосередньо зі словацькими краями, що послаблювало незалежність Словаччини ще тоді як республіки в складі Чехословаччини. Тому наприкінці 1990 року відбулася реформа місцевого самоврядування, яка розірвала комуністичні місцеві структури (наприклад, національні ради), надала громадам (obcam) реальне самоврядування (в межах їх існуючих кордонів), створила райони (okresy) як одиниці урядової адміністрації та водночас ліквідувала краї. Зміни набули чинності 1 січня 1991 року, за два роки до розпаду Чехословаччини, у той час, коли республіканська влада в Братиславі вже сама вирішувала свої внутрішні справи, хоча надалі ще існувала федеральна влада в Празі.

Після здобуття незалежності продовжилась подальша робота з децентралізації та нового адміністративного поділу держави на рівні областей і районів (країв та окресів). Уряд Владіміра Мечіара вирішив знову поділити Словаччину на краї (ще не самоврядні, а адміністративні), причому їх мало бути більше, ніж попередні 3+2. Скільки цих країв має бути і в яких межах? З цього приводу точаться суперечки, які не вирішені й донині. Мечіар вирішив провести досить штучний поділ, йдучи всупереч традиційному поділу Словаччини на етнографічні та історичні регіони. Важливим мотивом Мечіара було провести кордони таким чином, щоб у жодному з нових регіонів угорська меншина не тільки не мала більшості, але й не становила дуже значної меншини. З етнографічної та географічної точки зору логічно було б створити також Комарнинський край або Подунайський край із центром у місті Комарно, яке вважається неофіційною столицею словацьких угорців. Такий регіон, що охоплював б компактну Дунайську низовину, міг мати до 60-70% угорськомовного населення з тенденцією до автономії, чого не бажали допускати тогочасні політичні еліти. Рівнинні, угорськомовні території на півдні країни були штучно змішані з гірськими районами на північ від них, і так були створені «гібридні» краї, такі як Братиславський, Трнавський, Нітранський, Бансько-Бистрицький чи Кошицький. У результаті кордони є штучними, традиційні регіони – розділені нелогічним чином, у тому числі зі знищенням сусідських відносин, а натомість краї складаються з регіонів, які просто нічого не відчувають один до одного, не мають спільної ідентичності. Як наслідок, явка у регіональних виборах є найнижчою, люди не розуміють самоврядування на регіональному рівні, хоча вже звикли до нього.

Однак краї створені за Мечіара все ще не були самоврядними краями, вони були регіональним підрозділом державної адміністрації. Після приходу до влади прозахідного, реформаторського уряду Мікулаша Дзурінди у 1998 році ідея запровадження регіонального самоврядування повернулася та прискорилася. Проте це мало бути результатом комплексної зміни за прикладом польської реформи Єжи Бузека, яка запровадила новий територіальний поділ. Уряд Дзурінди підготував проект поділу країни на 12 регіонів, багато в чому посилаючись на поділ на традиційні етнографічні регіони. Проте почалися політичні тертя, а наближався 2001 рік, коли мала стартувати реформа. Було також багато інших питань, пов’язаних із прагненням Словаччини вступити до ЄС. Зрештою, це закінчилося (також через дії тодішньої опозиції, тобто Мечіара та Фіцо), що амбітну територіальну реформу, спочатку розроблену для 12 країн, довелося «тимчасово» адаптувати до вже існуючих 8 країв, які отримали самоврядування і центральна влада передала їм багато повноважень. Таким чином, поділ на 8 країв, який вважався штучним і тимчасовим, став перманентним, який можливо вже ніколи не змінити. Всі згідні, що він поганий, але всі до нього звикли. А узгоднити новий — украй важко.

Повноваження самоврядних країв та їх бюджети

Пересічні словаки не дуже добре знають, за що насправді відповідає місцева влада, а за що регіональна. Між тим, компетенції крайської влади досить великі і безпосередньо впливають на життя звичайних людей. Можна сказати, що словацькі краї є еквівалентом польських воєводств і займаються більш-менш тими ж справами, що польські воєводства, але мають більші ресурси, ніж польські регіони (більший бюджет на 1000 жителів). Вони також є еквівалентами українських областей, але мають більший бюджет, повноваження та автономію. В Україні система набагато більш централізована, а очільники українських областей набагато більш залежні від Києва, уряду та президента.

Краї несуть відповідальність за управління (включаючи реконструкцію, будівництво, розширення) доріг класу II та III, тобто еквівалентів наших обласних доріг. Культура є важливим завданням самоврядних країн – краї керують важливими музеями, замками і театрами. Самоврядний край також відповідає за важливу частину медичної служби – за лікарні обласного значення. Подібне і з освітою. У той час як початкові школи належать до компетенції громад, деякі середні, спеціальні та мистецькі школи є компетенцією крайських органів влади. Ще один важливий сектор – соціальні послуги. Самоврядні краї утримують будинки соціального захисту, будинки для престарілих, реабілітаційні центри, деякі санаторії, притулки для ночівлі та обігріву бездомних, притулки та інші подібні заклади соціального забезпечення. Вони також співпрацюють з неурядовими організаціями, які працюють у цій сфері, надають їм допомогу та субсидії. Беручи до увагу гуманітарну ситуацію в Україні пов'язану з війною, співпраця у області надання гуманітарної допомоги доцільна великою мірою на регіональному рівні.

Важливим аспектом є участь у розподілі коштів ЄС, особливо з регіональних операційних програм і програм транскордонного співробітництва, наприклад, Угорщина – Словаччина – Румунія – Україна. Тут ключовим питанням також є співпраця між різними рівнями місцевого самоврядування по обидва боки кордону, а також співпраця з неурядовими організаціями та місцевими громадами. Органи місцевого самоврядування також мають вплив на питання, пов'язані з охороною пам'яток та охороною навколишнього середовища. Вони також вирішують питання, пов’язані з регіональним розвитком, а також є ключовими дійовими особами, які приймають рішення щодо майбутнього певної частини Європейського Союзу – наприклад, Карпатського регіону, Дунайського регіону, транспортних коридорів, загалом – усіх питань майбутнього характеру, визначення напрямів розвитку, загальних рамок майбутньої діяльності, як місцевої, так і транскордонної.

Регіональні вибори та їхня специфіка

Голова самоврядного краю — це predseda (або predsedníčka), це слово перекладається просто як “голова”. Його (або її) напівофіційно йменують жупан або жупанка. Жупанів обирають у прямих виборах, разом із виборами регіональних депутатів. З 2017 року є тільки один тур, раніше були два тури. Переможцем стає кандидат, який отримав найбільше голосів, навіть якщо це менше ніж 50%.

Каденція жупанів та регіональних депутатів триває 4 роки. Регіональні вибори відбувалися в роках: 2001, 2005, 2009, 2013, потім у 2017 році одноразово продовжили термін до 5 років, щоб з наступного разу вибори відбувувалися вже разом із місцевими виборами (на мерів та міських або сільських депутатів). Останні вибори восени 2022 відбулися вже разом. Наступні самоврядні вибори (регіональні та місцеві) повинні відбутись на осінь (жовтень або листопад) 2026, помім у 2030 році і так далі.

Регіональних (крайських) депутатів обирають за відкритими списками. Виборці голосують за конктетну людину, а не за партію, мають один голос. Кандидати можуть висуватись з підтримкою партії, коаліції, декілької партій, організації, або як незалежні. Незалежний кандидат позначається символом NEKA. Депутатів обирають у виборчих округах, які обіймають територію декількох окресів (районів). Відтак, кожен самоврядний край складається з декількох (як правило 3-5) округів, у яких обирають кількох — кільканадцять депутатів з даного округу. Навіть якщо кандидат має підтримку партії, вибори не є за партійними списками, але голосують прямо на дане прізвище. Якщо в даному окрузі є 12 місць, депутатами стають ті 12 кандидатів, які набрали найбільше голосів. Регіональних депутатів є набагато більше, ніж у польських воєводських сейміках — є правило, що один депутат має бути на 12-15 тисяч мешканців регіону.

Справжня влада в регіоні належить до председу (жупана). Це еквівалент президентської системи. Депутати мають набагато меншу владу, можуть контролювати жупана, складати пропозиції, але не мають великого впливу на керування регіоном. Це трохи інакше ніж у сусідній Польщі, де саме регіональні депутати, а не виборці, обирають маршала та управління воєводства.

Центральна виконавча влада

Україна — це фактично президентська держава, у Словаччині президент має невеликі повноваження і справжню владу має прем'єр та уряд. Коли говоримо про уряд, спочатку мусимо зауважити, що словацькі і українські слова які пов'язані з владою, урядом та установами — дуже подібні, але означають щось інше. Тому виникають непорозуміння, яких треба пояснити.

Словацьке слово vlada означає уряд.

Словацьке слово úrad одначає держустанову.

Українське слово влада — це словацькою moc

úrad vlády – це Кабінет міністрів

Уряд Словацької Республіки — це Úrad vlády Slovenskej Republiky

Офіційна сторінка словацького уряду — це  www.vlada.gov.sk. Знайдете там важливі інформації, нижче — переклад найважливіших термінів:

Predseda vlády SR = голова уряду Словацької Республіки (SR = Slovenská Republika), тобто прем'єр

Členovia vlády = члени уряду, тобто міністри

Rokovania = розмови, засідання (schôdze vlády)

Zbor poradcov predsedu vlády SR = Збір радників прем'єра poradca = радник

Splnomocnenci vlády Slovenskej republiky = уповноважені влади

Міністерства загалом функціонують так як і в Україні та інших країнах, тут немає нічого особливого. Єдине, що варто прояснити — це назви деяких важливих міністерств у цих випадках, коли словацьке слово неподібне до українського. Наприклад:

Ministerstvo dopravy — Міністерство транспорту

Ministerstvo hospodárstva — Міністерство економіки

Ministerstvo životného prostredia — Міністерство охорони здоров'я

Ministerstvo pôdohospodárstva a rozvoja vidieka — Міністерство сільського господарства та розвитку села

Ministerstvo vnútra — Міністерство внутрішніх справ

Ministerstvo zahraničných vecí a európskych záležitostí — Міністерство закордонних справ та європейських питань

Урядова місцева адміністрація на рівні окресів (районів)

Раніше ми обговорили два рівні місцевого самоврядування — на найнижчому рівні (obce, тобто громади) та на регіональному рівні (самоврядні краї). Поміж ними є ще середній рівень територіального поділу, тобто поділ на окреси (райони).

Адміністрація словацьких окресів — це єдиний рівень територіального поділу країни, у якому немає самоврядування. На рівні словацьких окресів є лише місцеве представництво центральної влади, тобто уряду. Це зовсім інакше ніж у сусідній Польщі, де представництво центральної адміністрації функціонує не на районному, але на регіональному (воєдодському) рівні.

Історія словацьких окресів (районів) та адміністративного поділу

Парадокс полягає в тому, що, незважаючи на відсутність функції самоврядування, окреси набагато більше вкорінені в словацькій свідомості, ніж польські повіти, і навіть більше, ніж словацькі самоврядні краї, які були створені порівняно недавно і мають штучні кордони. Поділ Словаччини на окреси є для словаків інтуїтивно зрозумілим, він багато в чому збігається з поділом на етнографічні регіони чи субрегіони, а місто, яке є центром окресу і від якого походить назва того чи іншого району, є природним центром, з яким мешканці  ідентифікуються.

Прихильність словаків до поділу на окреси має коріння в історії. Ці підрозділи існували з часів Угорщини, тодішні жупи, тобто еквівалент сучасних країв, були розділені на окреси. Після створення Чехословаччини цей поділ зберігся, змінилася лише їх кількість і кордони. У довоєнній Чехословаччині Словаччина була поділена на 89 окресів, пізніше на 91, цей поділ зберігся і після війни. Фундаментальна зміна відбулася в 1960 році, коли країну було розділено на 33 великі райони. Пізніше були внесені незначні виправлення, в тому числі щодо Братислави та кількох нових окресів. Після падіння комунізму, у 1990-96 роках, Словаччина не була поділена на краї, адміністративний поділ був дворівневим - на громади/міста та 38 великих окресів. На той час окреси були практично ідентичні етнографічним районам. Наприклад, Нижньокубінський окрес охоплював всю словацьку Ораву (Нижній Кубін, Твардошин, Наместово), Ліптовсько-Мікулашський окрес був ідентичним регіону Ліптов (сучасні окреси Liptovský Mikuláš, Ružomberok).

У 1996 році повернули трирівневий адміністративний поділ, утворивши 8 нових країв - ще не самоврядних, а урядових (самоврядування з'явилося через п'ять років). У цій ситуації зберігати великі окреси не мало б сенсу, і їх довелося розділити. Були створені нові окреси, серед іншого: Наместово, Твардошин і Кежмарок, що зміцнило ранг цих міст як районних і стимулювало їх розвиток. Це також наблизило районний рівень управління до громадян. Сучасні окреси трохи менші ніж нові українські райони, але ж можна їх вважати відповідниками українських районів. Цікаво, що словацька і українська реформи пішли в протилежних напрямках — словацькі окреси були більшими і їх поділили на менші, українські райони були меншими та їх укріпили.

Територіальний поділ з 1996 року за краями та окресами діє й сьогодні. Змінилися лише інституції, приписані до цих підрозділів, про що я розповім трохи пізніше. Звернемо увагу на те, що на відміну від країв, які виникали і зникали, словацькі окреси існували «завжди», безперервно від угорських часів до сьогодні, включно з часами Чехословаччини, Другої світової війни та комунізму. Він завжди окреси були орієнтиром для мешканців словацького села, маркером кордонів «малої батьківщини». Окресне місто, тобто районний центр, завжди був для словаків точкою відношення, куди їздилось на закупи, влаштувати справи, до лікаря, середньої школи, кінотеатру тощо.

Органи місцевої урядової адміністрації після реформи 2013 року - okresné úrady, тобто районні урядові установи

Після того, як уряд Владіміра Мечіара створив 8 країв, вони спочатку отримали функцію лише місцевої державної адміністрації, як це було з окресами. Потім, під час правління Дзурінди, відбулася описана раніше реформа місцевого самоврядування, яка полягала у створенні регіонального (крайського) самоврядування. Поділ на окреси залишився в певному сенсі пустим. Окреси були одиницею адміністративного поділу, але до 2013 року не було районних установ у їхньому нинішньому вигляді. З точки зору державного управління існувала галузева система, в якій окремі центральні установи організовували власну місцеву структуру. Одні мали свої місцеві відділення на рівні окресів, інші – ні, і ці відділення не обов'язвово мусили копіювати структуру поділу на державу – край – окрес. У випадку більших інституцій, таких як поліція, це було зазвичай так, оскільки створення дирекцій, відділень або регіональних і районних комісарів, які копіюють територіальний поділ на країни та окреси, було зручним. Але питання вирішувалися в кожному з офісів окремо – в районному відділенні природоохоронного управління, районному відділенні будівельної інспекції тощо, розташованих у різних кабінетах і в різних будівлях.

У 2013 році уряд Роберта Фіцо розпочав реформу місцевого самоврядування, яка ліквідувала більшість місцевих філій центральних офісів (різні види інспекцій тощо) і передала їх компетенцію новоствореним районним управлінням (okresný úrad) очолюваний створеною тоді фунцією предносту (префекта). Ідея була благородна, полягала в тому, щоб у кожному районі створити «єдине вікно», де громадяни могли б вирішувати всі справи, які не можна було вирішити в канцелярії у територіальній громаді. Okresný úrad є універсальним районним відділом, який займається всіма питаннями, що належать до компетенції місцевої адміністрації. Він займається питаннями різного роду, тобто від охорони природи та навколишнього середовища, через отримання дозволів на будівництво, нагляд і взагалі практично у всіх сферах життя.

Було створено два рівні районних управлінь - районний і обласний. Це:

• Okresný úrad

• Okresný úrad v sídle kraja

Що стосується звичайної окресної установи, справа проста — це просто державна районна адміністрація. Натомість Okresný úrad v sídle kraja — це звучить дуже дивно, як “державна районна адміністрація на рівні області”. Це державна місцева адміністрація вищого рівня, яка займається більш складними питаннями.

Okresný úrad v sídle kraja є також апеляційним органом, органом другої інстанції в адміністративному судочинстві щодо справ, які розглядаються у звичайному районному відділенні. Окресні установи також є апеляційними та наглядовими органами для рішень, виданих на рівні територіальних громад (obci).

Бізнес у Словаччині - практичні аспекти

Основні положення підприємницької діяльності та економічний глосарій

Словацька система щодо капітальних товариств та підприємницької діяльності в багатьох випадках аналогічна українській, хоча є деякі винятки та цікаві нюанси. Нормативно-правові акти, що регулюють діяльність окремих видів підприємств час від часу змінюються, особливо щодо податкових рішень, тому зацікавлених посилаємо на актуальні матеріали – насамперед на конкретні юридичні акти. Однак у цьому контексті важливо коротко представити найважливіші поняття, наприклад, як називаються окремі форми компаній словацькою мовою, а також глосарій найважливіших слів і фраз, пов’язаних з підприємницькою діяльністю (наприклад, як словацькою є: податки, платник податків, компанія, наглядова рада, виконавчий директор тощо).

podnikateľ – підприємець

obchod – торгівля

obchodný – торгівельний

spoločnosť – товариство, компанія

podnik – підприємство (але також: бар, паб, корчма)

podnikanie – підприємницька діяльність

daň – податок

daňový – податковий

nezdaniteľný – неоподатковуваний

odvod – внесок (на медичне, соціальне та пенсійне страхування)

poistenie – страхування

dôchodok – пенсія

živnosť – одноосібна особиста підприємницька діяльність

živnostník – підприємець (ремесельник)

obchodný register – торгівельний регістер

obchodné meno – назва, під якою ведеться бізнес. Для юридичних осіб це назва компанії з реєстру комерційних товариств. Для фізичних осіб - ім'я та прізвище, яке може доповнюватися додатковою частиною імені.

Obchodné tajomstvo – комерційна таємниця

Основним правовим актом, що регулює підприємницьку діяльність, є Obchodný zákonník, тобто Господарський кодекс. Його можна знайти, серед іншого, за цим посиланням: www.zakonypreludi.sk/zz/1991-513 або ввівши в пошукову систему фразу «Obchodný zákonník». Тож переходимо до обговорення найважливіших питань.

Параграф 2 визначає господарську діяльність таким чином. Podnikanie, тобто господарська діяльність - це системна діяльність, яка самостійно здійснюється підприємцем від свого імені та на власну відповідальність з метою отримання прибутку або для досягнення вимірного позитивного соціального впливу, у випадку господарської діяльності зареєстрованого соціального підприємства (sociálny podnik) згідно з окремим положенням. Варто звернути увагу на другу частину визначення, оскільки соціальні підприємства є дуже важливими інструментами для покращення ситуації в депресивних регіонах, включно з прикордонним з Україною, карпатським регіоном Пряшівщини та Земпліном.

Підприємцем відповідно до цього Закону є: а) особа, зареєстрована в комерційному реєстрі, б) особа, яка займається підприємницькою діяльністю на підставі торгової ліцензії, c) особа, яка займається підприємницькою діяльністю на підставі ліцензії, відмінної від ліцензії на торгівлю відповідно до спеціальних правил, г) фізична особа, яка здійснює сільськогосподарське виробництво та зареєстрована відповідно до спеціального положення.

Розділ IV Закону називається Konanie podnikateľa. Коли це читають поляки, вони збентежені, оскільки польське слово konać значить вмирати, а konanie – це вмирання. У словацькій мові це не має нічого спільного зі смертю. Konanie означає дію, діяльність. Konať = діяти, це слово вживається особливо в контексті ділової діяльності, в інших контекстах частіше вживаються слова: pôsobiť, byť aktívnym, byť činným. Конатель є керуючим директором компанії. Слово konať використовується для опису всієї юридичної та економічної діяльності, яка виконується від імені компанії. Головне – вказати, хто саме (яка фізична особа) має право приймати рішення від імені компанії. Щоб краще зрозуміти це, процитуємо оригінальне формулювання абз. 13 (1) Закону та його переклад:

Ak je podnikateľ fyzická osoba, koná osobne alebo za neho koná zástupca. Právnická osoba koná štatutárnym orgánom alebo za ňu koná zástupca.

Якщо підприємець є фізичною особою, то він діє особисто або від його імені діє представник. Юридична особа виступає як статутний орган або від її імені виступає представник.

Підприємницька діяльність іноземних осіб

Дуже важливою частиною Господарського кодексу з української точки зору є розділ про підприємницьку діяльність іноземних осіб. Тому доцільно процитувати деякі положення параграфа 21, де викладено основні поняття.

(1) Іноземні особи можуть вести підприємницьку діяльність на території Словацької Республіки на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що й словацькі особи, якщо інше не передбачено законом.

(2) Для цілей цього Закону іноземною особою є фізична особа з місцем проживання або юридична особа з зареєстрованим офісом за межами території Словацької Республіки. Для цілей цього Закону словацька юридична особа – це юридична особа, місцезнаходження якої знаходиться на території Словацької Республіки.

(3) Для цілей цього Закону бізнес іноземної особи на території Словацької Республіки розуміється як бізнес цієї особи, якщо бізнес або його організаційна складова знаходиться на території Словацької Республіки.

4) Дозвіл іноземної особи на підприємницьку діяльність на території Словацької Республіки розпочинає свою дію від дня:

a) видання živnostenského oprávnenia (дозволу на підприємницьку діяльність) або іншого дозволу ніж дозвіл на підприємницьку діяльність згідно з окремими нормами для  іноземної фізичної особи, в межах предмету підприємницької діяльності, зареєстрованого в торговому реєстрі чи інших записах, встановлених спеціальним законом, або

b) запису підприємства або організаційної частини підприємства іноземної юридичної особи до торгового реєстра, в обсягу записаного предмету підприємницької діяльності, заяву про запис подає юридична особа.

(5) Дозвіл іноземної особи на підприємницьку діяльність на території Словацької Республіки закінчує свою дію у день:

a) закінчення дії živnostenského oprávnenia (дозволу на підприємницьку діяльність) або іншого дозволу ніж дозвіл на підприємницьку діяльність згідно з окремими нормами для  іноземної фізичної особи, якщо закінчення стосується дії, яка є здійснювана та записана як єдиний предмет підприємницької діяльності в  živnostenskom registri (реєстрі підприємців) або іншому реєстрі .

§ 23

Zahraničné osoby, ktoré majú právo podnikať v zahraničí, sa pokladajú za podnikateľa podľa tohto zákona.

Іноземні особи, які мають право на підприємницьку діяльність за кордоном, вважаються підприємцем згідно з цим законом.

Вищезазначені положення регулюють принципи ведення підприємницької діяльності іноземними підприємствами безпосередньо, тобто з юридичною адресою (у випадку комерційних компаній) або місцем проживання (фізичні особи) за кордоном. Отже, наприклад, ви ведете бізнес в Ужгороді, і згідно з правилами, описаними вище, ваша компанія може вести бізнес у Словаччині без необхідності фізичного переїзду. Найпростішою формою діяльності є жівность, про яку ми згодом поговоримо детальніше – вона детально регулюється окремим законом. У випадку українських акціонерних товариств або, наприклад, державних підприємств, вищезазначені положення застосовуються до їх ведення бізнесу в Словаччині безпосередньо, без створення нової компанії в Словаччині - просто існуюча українська компанія повинна бути зареєстрована в словацький комерційний реєстр і всі формальності повинні бути виконані, а потім, ведучи бізнес у Словаччині, дотримуватись загальних словацьких правил нарівні зі словацькими компаніями. В даному випадку ми просто українська компанія, яка працює в Словаччині. Незалежно від цього, існує також друга можливість, тобто створення словацького капітального товариства українською фізичною особою або українським підприємством або приєднання до такого товариства (купівля акцій). У такому разі ми є інвестором капіталу, а нове підприємство – не іноземне, а словацьке підприємство з іноземним (українським) капіталом.

Інакше кажучи, якщо ви живете у Закарпатті, Львові чи Києві і хочете вести бізнес у місті Міхаловце або Кошице, можете або відкрити бізнес в Україні і вести ділову діяльність у Словаччині як іноземне (українську) підприємство, або заснувати бізнес у Словаччині, і тоді ви стаєте словацьким підприємством з українським капіталом.

§ 24 Майнова участь іноземних осіб у словацьких юридичних особах

(1) Відповідно до положень цього Закону іноземна особа може брати участь у створенні словацької юридичної особи або брати участь як акціонер чи партнер у словацькій юридичній особі, яка вже була створена з метою ведення господарської діяльності. Він також може сам заснувати словацьку юридичну особу або стати єдиним акціонером словацької юридичної особи, за умови, що цей Закон дозволяє єдиного засновника або єдиного акціонера.

(2) Словацька юридична особа може бути заснована лише відповідно до законодавства Словаччини, якщо інше не передбачено законом або законодавством Європейського Союзу.

(3) У питаннях, зазначених у пункті 1, іноземні особи мають рівні права та обов'язки, як словацькі особи.

Види капіталних товариств

Друга частина Закону стосується товариств капіталу та кооперативів.

Типи компаній та їх скорочення:

1.Verejná obchodná spoločnosť – Публічне комерційне товариство, v. o. s.

2.Komanditná spoločnosť – Командитне товариство

3.Spoločnosť s ručením obmedzeným, s. r. o. – товариство з обмеженою відповідальністю

4.Akciová spoločnosť – акціонерне товариство, a. s.

5.Jednoduchá spoločnosť na akcie – спрощене акціонерне товариство

Verejná obchodná spoločnosť - Публічне комерційне товариство - це товариство, в якому щонайменше дві особи ведуть підприємницьку діяльність під спільним фірмовим найменуванням і несуть солідарну та нероздільну відповідальність за зобов'язаннями товариства всім своїм майном. Партнери повинні укласти договір про товариство та спільно подати підписану кожним партнером заяву про внесення до Торгового реєстру.

Spoločnosť s ručením obmedzeným

Це одна з найважливіших видів компаній і водночас найпопулярніша (поряд із живністю) форма ведення бізнесу українцями у Словаччині. Створити товариство з обмеженою відповідальністю в Словаччині відносно просто, це можна зробити навіть не виходячи з дому (через Інтернет), скориставшись послугами віртуального офісу в Словаччині. Нижче - вибрані найважливіші нормативні акти щодо цієї форми компанії

1. Товариство може бути засновано однією або кількома особами.

2. Товариство з обмеженою відповідальністю може мати максимум 50 акціонерів (причому у Законі використовується термін «партнер» - spoločník, а не «акціонер»).

3. Товариство, створене одним акціонером, не може бути єдиним засновником або єдиним учасником іншого товариства.

4. Фізична особа може бути єдиним учасником не більше ніж трьох товариств з обмеженою відповідальністю.

5. Товариство з обмеженою відповідальністю не може бути створено особою, яка окремим актом включена до переліку податкових боржників або має зареєстровані недоплати внесків на соціальне та медичне страхування. Це правило не застосовується, якщо відповідний податковий адміністратор, тобто податкова служба (daňový úrad) або митниця, надає письмову згоду як виняток. Це не стосується, якщо засновником є іноземна особа.

6. Товариство відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном, а учасник - лише до розміру вкладу.

7. Фірмове найменування компанії мусить містити фразу: "spoločnosť s ručením obmedzeným", але достатньо використання абревіатури "spol". s r. o." або "s. r. о. ". Розміщується в кінці назви компанії.

8. Вартість статутного капіталу становить не менше 5000 євро.

9. Cума внеску одного партнера не може бути нижчою за 750 євро.

У розглянутому законі (Комерційний кодекс) у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю, є глава «Konatelia», яка охоплює параграфи 133-136. Словацьке слово konateľ неможливо прямо та однозначно перекласти українською мовою. В одних контекстах це означає «керуючий директор», в інших — керівник компанії, частково це функція довіреної особи. Правильним визначенням конателя буде «особа, уповноважена вчиняти дії від імені компанії», і може бути один або кілька осіб.

Більш просунутою формою компанії, так як і в Україні, є акціонерне товариство (akciová spoločnosť, абревіатура: a.s.). Якщо для створення товариства з обмеженою відповідальністю в Словаччині достатньо 5000 євро, то мінімальний статутний капітал акціонерного товариства в Словаччині становить 25 000 євро.

Živnosť, тобто одноосібне підприємство

Živnosť – це приватний бізнес, яким зазвичай керує фізична особа. Це дуже популярна форма діяльності у східній Словаччині серед українців із Закарпаття.

Питання, пов'язані з веденням цієї діяльності, регулює živnostenský zákon, повна назва - zákon o živnostenskom podnikaní, що можна перекласти як: Закон про ремісниче підприємництво. Ви можете прочитати акт, серед іншого, за цим посиланням: https://www.zakonypreludi.sk/zz/1991-455

Що таке живність? Це спрощено та лаконічно визначено у другому параграфі Закону, який я цитую повністю.

§ 2 Živnosť – це систематична діяльність, яка здійснюється самостійно, від свого імені, під власну відповідальність, з метою отримання прибутку або для досягнення вимірного позитивного соціального впливу у випадку економічної діяльності зареєстрованого соціального підприємства. згідно з окремим положенням та на умовах, встановлених цим Законом.

Параграф 3 детально перераховує конкретні випадки того, чим не є živnosť, або іншими словами - які професії та види діяльності не дозволяється виконувати на основі цієї форми підприємницької діяльності. Список дуже довгий, тому я згадаю лише кілька прикладів:

- Психологи та медичні працівники за невеликим винятком

- Ветеринари, веттехніки, зоотехніки

- Адвокати, нотаріуси, патентні повірені, судові виконавці

- Оцінювачі та перекладачі

- Аудитори та податкові радники

- Фінансові консультанти та брокери

- Помирювачі та медіатори

- Уповноважені архітектори, уповноважені ландшафтні архітектори та уповноважені інженери-будівельники

- Уповноважені геодезисти та картографи

- Реставратори пам'ятників і творів мистецтва

- Соціальні працівники

- Спортсмени та спортивні спеціалісти

Далі в законі зазначено, що згідно з діяльністю забороняється здійснювати різні види діяльності, які, однак, є очевидними - наприклад, банки, казино, фінансові установи, шахти тощо.

Ключовим документом, необхідним для ведення жівності, є Živnostenské oprávnenie. Živnostenské oprávnenie видається автоматично всім, хто заявить про це та відповідає умовам, отримати його не є проблемою, це більш-менш схоже на оформлення ID-картки чи паспорта - звичайно, ви повинні скласти відповідний запит, заповнити відповідні бланки і чекати ці два тижні, але цей документ видається всім. Також іноземцям — громадянам України.

Стаття 19 перераховує три види жівності:

a) Ремесла (remeselné), коли умовою для ведення ремесла є компетентність, отримана через професійну практику

b) Пов'язане (viazané), коли професійні компетенції, набуті іншими способами, є умовою для ведення жівності

c) Вільне (voľné), коли професійна компетенція не визначена.

У Законі про жівность є слово prevádzkareň. Це об'єкт або приміщення, в якому ведеться господарська діяльність. Термін prevádzkareň можна розуміти як: майстерня, крамниця, оптова торгівля, склад, шевська майстерня, перукарня, шинок, лісопилка та невелике промислове підприємство.

Як відкрити бізнес у Словаччині та яку форму бізнесу вибрати

Про ведення бізнесу в Словаччині іноземцями ми вже написали, проте нагадаємо про це та підсумуємо найважливіші факти:

1. Іноземні фізичні та юридичні особи можуть здійснювати підприємницьку діяльність у Словаччині нарівні зі словаками. Треба зауважити, що законодавство Словаччини у цьому питанні дуже ліберальне, краще ніж польське. Це наслідок реформ, здійснених у роках 1998-2006.

2. Ваша підприємницька діяльність може здійснюватися кількома способами. Найпростіша ситуація, коли ви вже український підприємець, маєте фірму, зареєстровану в Україні, і хочете розширити свій бізнес на Словаччину. У цьому випадку ви є «іноземною особою» за словацьким законодавством. Вам не обов’язково мати зареєстрований офіс у Словаччині, ви просто виконуєте формальності та працюєте в Словаччині як компанія, зареєстрована в Ужгороді, Мукачеві, Львові чи Києві. Більше того – ви можете зовсім не вести бізнес в Україні та, як фізична особа, зареєструвати živnosť у словацькій держустанові для реєстрації підприємців, але ваша адреса – це просто ваша українська адреса. Це простіше, ніж у Польщі.

3. У багатьох випадках у Словаччині вигідно заснувати капітальне товариство - найчастіше це товариство з обмеженою відповідальністю (s.r.o.), а у випадку більш серйозного бізнесу та значно більшого капіталу також акціонерні товариства та спрощені акціонерні компанії.

4. Варто нагадати, що після реформи органів місцевої державної адміністрації основним підрозділом, у якому вирішуються багато службових питань, є okresný úrad, тобто районний відділ. Там є так звані клієнтські центри, тобто таке собі «єдине вікно».

Ви можете створити компанію в Словаччині онлайн або скористатися послугами приватних словацьких агентств, які допоможуть вам відкрити бізнес. Посередницькі збори невисокі, близько 200-300 євро. Ви можете знайти багато з них, ввівши в Google фразу: ako založiť spoločnosť sro або ako založiť živnosť. Краще користуйтесь послугами словацьких компаній, які допомагають словакам, ніж українським посередникам. Там ви знайдете компанії, що пропонують посередницькі послуги, а також багато безкоштовних статей, які покроково описують увесь процес. Загальноприйнята назва s. r. o. у розмовній словацькій мові — eseročka. Я заохочую вас вивчати словацьку, вам буде легше в багатьох аспектах. Невдовзі буде виданий підручник словацької мови для українців мого авторства.

Внески на соціальне та медичне страхування (odvody)

Крім податків (податки = dane, податок = daň) працівники, контрагенти та підприємці також сплачують внески. Внески є odvody, реформа системи соціальних внесків є odvodová reforma, податкова реформа є daňová reforma. Страхування (включаючи комерційне, наприклад, страхування життя, від нещасних випадків, а також обов’язкове – соціальне, медичне, пенсійне) — це словацькою мовою poistenie.

Існують такі види обов'язкового державного страхування:

Медичне страхування: zdravotné poistenie

Соціальне страхування: sociálne poistenie

У свою чергу соціальне страхування поділяється на:

a) nemocenské poistenie – страхування на випадок хвороби

b) dôchodkové poistenie: – пенсійне страхування: пенсія (starobné poistenie) та інвалідність (invalidné poistenie)

в) úrazové poistenie

d) garančné poistenie

e) poistenie v nezamestnanosti – страхування на випадок безробіття.

Соціальним страхуванням (включаючи пенсії) займається Sociálna poisťovňa. Це державна страхова компанія. Проте державної монополії на ринку медичного страхування немає. Є, звісно, обов’язок застрахуватися та сплатити страхові внески, але ви можете обрати одну з трьох страхових компаній: державну та дві приватні. Більшість словаків (62%) обирають державну страхову компанію: Všeobecná zdravotná poisťovňa (Універсальна установа медичного страхування). Його конкурентами є приватні медичні страхові компанії: Union і Dôvera. Пенсійна система функціонує на основі трьох рівнів: солідарного, обов’язкового капіталу та добровільного третього рівня.

Форми виконання праці і відповідних договорів

Основною формою виконання праці є pracovná zmluva, тобто трудовий договір. Це регулюється Кодексом законів про працю – Zákonník práce. Трудовий кодекс також регулює три інші форми праці, інших ніж pracovný pomer (трудові відносини). Це:

dohoda o vykonaní práce – договір на виконання роботи

dohoda o pracovnej činnosti – трудовий договір

dohoda o brigádnickej práci študentov – тимчасовий трудовий договір для студентів

Договір про виконання праці застосовується при розрахунку працівника за конкретний результат праці. Результатом роботи може бути фарбування приміщення або виконання конкретного завдання, і, що важливо, все це регулюється Трудовим, а не Цивільним кодексом. Проте інші дві форми найму, які регулюються Кодексом законів про працю (dohoda o pracovnej činnosti - трудовий договір і dohoda o brigádnickej práci studentov - тимчасовий трудовий договір для студентів), використовуються, коли працівник не отримує плату за результат, а коли це тимчасова робота, яку оплачують за конкретний час її виконання (наприклад за дану кількість годин).

Незалежно від цього також існує Zmluva o dielo, тобто договір на конкретну роботу. На відміну від згаданих вище, це цивільно-правовий договір і використовується у випадках, коли наслідком є фактично "твір", який потім передається замовнику - наприклад, стаття, логотип компанії, аналіз, юридичний висновок, твір мистецтва.

Важливе слово, яке ви неодмінно повинні знати, це brigáda. Це тимчасова робота, яка зазвичай триває кілька годин або кілька робочих днів і виконується, як правило, студентами, безробітними, економічними іммігрантами з України та Сербії, а також працевлаштованими людьми, пенсіонерами та фермерами, які хочуть підзаробити. Бригада виконується на основі вищеописаних контрактів із Трудового кодексу: Dohoda o brigádnickej práci študentov, Dohoda o vykonaní práce або Dohoda o pracovnej činnosti. Часто використовувана форма зайнятості на будівництві (зайнятість на кілька днів на будмайданчику), промисловості, громадському та готельному господарстві, робота на заміні, організація заходів, роздрібна торгівля (на касі), прибирання. Особа, яка виконує цей вид роботи, називається бригадником. В основному чоловіки їдуть працювати в бригади далеко від дому (будівництво, промисловість), а жінки також їдуть до Австрії в туристичній галузі. Бригадири зазвичай живуть в ubytovni, тобто робітничих готелях (robotnícka ubytovňa – робочий готель, а turistická ubytovňa – щось на кшталт хостелу, екскурсійного будинку, дешевого готелю).

Економіка Словаччини

Словаччина — розвинена ринкова економіка, яка успішно пройшла трансформацію від комунізму до сучасної ринкової системи західноєвропейського зразка та сильно інтегровалася з економіками ЄС, єврозони та у систему глобальної торгівлі. За рівнем європейської інтеграції Словаччина однозначно випередила сусідню Польщу, Чехію та Україну, це була друга після Словенії посткомуністична країна та перша у Вишеградській четвірці, яка прийняла валюту євро (2009 рік). Станом на 2024 рік Словаччина — це єдиний сусід України, який належить до “ядра економічної євроінтеграції”, тобто до єврозони. Відтак економічна співпраця зі Словаччиною має багато переваг порівняно зі співпрацею з Польщею чи Угорщиною, які через відсутність європейської валюти менш стабільні.

Як змінювалась словацька економіка

Як змінювалась економіка Словаччини на просторі років? Наш огляд розпочнемо з часів Австро-Угорщини, коли Словаччина та сусіднє Закарпаття (тоді Підкарпатська Русь) були частиною Угорщини, а Чехія належала до австрійської частини спільного цісарства. Економічна ситуація Словаччини (яка тоді не існувала як Словаччина, це були просто словацькі землі, “Верхня Угорщина”) не була погана, була кращою, ніж сусідньої Галичини (польської та української) та Закарпаття. Словаччина була проте набагато бідніша, ніж територія сучасної Австрії та Чехії. І хоча з цих часів пройшло більш ніж 150 років, ситуація не змінилась: і сьогодні Словаччина бідніша ніж Австрія і Чехія, трохи багатіша ніж Польща (особливо якщо порівняти Східну Словаччину зі Східною Польщею) та набагато заможніша, ніж Україна — включно з землями, які тоді входили в склад Австо-Угорщини (Східна Галичина, Закарпаття, Буковина). З цих часів Словаччина намагається наздогнати західніх сусідів (Австрію та Чехію) і ще недавно був час, коли ця відстань дуже швидко зменшувалась.

У 1918 році була створена спільна держава чехів і словаків, яка з перервою на часи Другої світової війни прожила до 1992 року. Ціла історія Чехословаччини, як довоєнної, так і комуністичної — це історія зменшування різниці між промисловою, більш заможною Чехією та менш розвиненою (також у плані інфраструктури) Словаччиною. Цю диспропорцію частково вдалося залагодити. У часи довоєнної та комуністичної Чехословаччини поступово вдалося перетворити Словаччину з сільськогосподарської на промислову країну: у Словаччині будували великі промислові заводи, автотраси, залізницю, здійснили також величезну програму розвитку гідроенергостанцій на річках Ваг та на багатьох інших. Звісно, комуністичні заводи були неефективні та забруднювали довкілля — як по цілому східному блоці. Однак загалом у 1989 році Словаччина, хоча надалі бідніша за Чехію, була вже розвиненою промисловою країною, у якій ситуація (в тому числі ВВП на душу населення) було набагато вищим, ніж у Польщі, Румунії, Болгарії та тодішніх радянських республіках (Україна, Білорусь, Литва, Латвія, Естонія). Особливо порівняння Словаччини з Польщею у вісімдесятих та дев'яностих роках виходило на користь словаків, оскільки в Польщі цілі 80-ті роки тривала гостра економічна криза, у магазинах були пусті полиці, не було нічого, країною правив комуністичний диктатор генерал Войцех Ярузельський, який у 1981 році запровадив військовий стан. У той же час економічна ситуація у Словаччині (і цілій Чехословаччині), хоча була поганою порівняно з капіталістичними країнами, була набагато кращою ніж у Польщі. Було незаможно, але стабільно — у магазинах був товар, люди мали роботу, на відміну від Польщі країна не збанкрутіла (те ж саме стосувалося сусідньої Угорщини).

Кінець комунізму та початок економічної трансформації відбувся в усіх країнах Центральної Європи (за винятком СРСР) практично у той самий час, у 1989 році. Першою була Польща, у якій комунізм закінчився на виборах 4 червня 1989 — однак лише у вересні був створений демократичний уряд Тадеуша Мазовєцького, який визначив на свого заступника Лешека Бальцеровича, котрий восени 1989 розпочав ринкові реформи у рамках “шокової терапії”. У Чехословаччині антикомуністична мирна революція (яка нагадувала пізнішу Помаранчеву революцію в Україні) відбулася в листопаді 1989. Ефект був подібний, Новий рік 1990 року всі країни регіону (Східна Німеччина, Польща, Чехословаччина, Угорщина) зустрічали вже з демократичною владою, яка вже розпочала перші ринкові реформи та трансформацію у капіталістичну систему. В Україні та інших країнах колишнього СРСР ця трансформація розпочалася пізніше, перші реформи відбулися щоправда ще під кінець існування Радянського Союзу за правління Михайла Горбачова, однак Україна проголосила незалежність всього 24 серпня 1991, а цілковито незалежною стала ще пізніше — в грудні 1991, коли остаточно розпався Радянський Союз. Тобто Україна вже на самому старті втратила 2 роки — у Чехословаччині та Польщі впродовж цих двох років встигли вже провести ґрунтовні реформи та стабілізувати кризові явища, які супроводжували першим рокам трансформації.

Рівно три роки (1990, 1991 та 1992) Словаччина була частиною вже демократичної, ринкової Чехословаччини, яка змінила назву з Чехословацької соціалістичної республіки на Чеську та Словацьку федеративну республіку та стала писатись Чехо-Словаччина. Словаччина була вже багато в чому напівнезалежна, але надалі підлягала федеральній владі в Празі. І це було велике щастя для словаків, оскільки спільним урядом у Празі правили тоді прозахідні реформатори, а президентом був шанований у світі Вацлав Гавел. За економічні реформи відповідав чех Вацлав Клаус, якого потім критикували за проросійські симпатії, але в цих часах він був дуже справним, шанованим і успішним реформатором. Клаус — це “чехословацький Бальцерович”, який проте провів трансформацію набагато краще, ніж його польський колега і уникнув типових для Польщі соціальних, економічних та інфрастуктурних проблем. Відтак Словаччина уникнула рецесії та гіперінфляції, які в роках 1990-92 відбулася у сусідній Польщі та яка також стала досвідом України.

З іншого боку, це не до кінця заслуга Клауса, але результат набагато кращої ситуації Чехословаччини порівняно з Польщею. Економічна ситуація Польщі була тоді катастрофічна, держава фактично збанкрутіла, а тверда шокова терапія була єдиним рішенням. Україна подібної шокової терапії не провела і до сьогодні платить за це велику ціну. Натомість Чехія та Словаччина не мусили вдаватись до таких жорстких дій і багато на цьому виграли. Наприклад, інакше ніж Польща, чехи та словаки не зліквідували тоді регіонального автобусного транспорту, який завдяки цьому сьогодні належить до найкращих у Європі, тоді як Польща до сьогодні не вміє відбудувати системи регіонального громадського транспорту.

Однак це зовсім не означає, що трансформація відбулася в Словаччині без проблем. Хоча Чехія та Словаччина творили єдину державу, словацька промисловість набагато більшою мірою була орієнтована на тісну співпрацю з Радянським Союзом, тоді як Чехія могла без проблем відразу зірвати всі економічні зв'язки з Росією. Це стосувалося перш за все військової промисловості в Словаччині, яка працювала на замовлення Москви. Ці потужні заводи давали багатьом тисячам людей робочі місця і то в регіонах, де не було іншої альтернативи. Тоді Вацлав Галель вирішив закрити ці заводи, що зустрілося зі спротивом словацьких політиків, особливо тодішнього прем'єра Владіміра Мечіара. Багато словаків пам'ятає це до сьогодні і надалі не може цього чехам вибачити. Саме тому Чехія хотіла дуже швидкої трансформації та однозначної орієнтації на Захід, а Мечіар пропонував повільніший шлях та політику “багатовекторності” - точно як його колега з цих часів, український президент Леонід Кучма. Вони правили в тому самому часі, третя каденція Мечіара — це роки 1994-98, а перша президентська каденція Кучми — це роки 1994-99, перед цим Мечіар був два рази прем'єром, а Кучма також був прем'єр-міністром перед тим, як став президентом.  Різниця у тому, що Словаччина Мечіара все ж таки розвивалася (були проблеми з демократією, але цілком велике економічне зростання, будували автобани тощо), а Україна першого терміну Кучми стале перебувала у рецесії.

Часи Мечіара вважають часом втрачених шансів у економіці та євроінтеграції — однак не трагедії. Економіка за інерцією розвивалася, однак наростали певні системні проблеми, як наслідок відсутності потрібних реформ. Мечіар створив корупційну, олігархічну систему українського зразка в економіці і це стало серйозно заважати розвитку нормального бізнесу та приходу іноземних інвесторів. У той же час з'явилися вже позитивні результати польських реформ, Польщу стали називати “економічним тигром” (через кілька років це звання присвоїла Естонія, а потім Словаччина). На щастя, час правління Мечіара закінчився достаточно швидко, щоб країна не змарнувала своїх шансів. У 1998 році в Словаччині відбулися парламентські вибори, на яких перемогла реформаторська, прозахідня коаліція Мікулаша Дзурінду.

Мікулаш Дзурінда правив вісім років і це був час, коли Словаччина процвітала. Дзурінда провів потрібні реформи та реформував країну навіть більшою мірою, ніж це у себе зробили поляки. Словаччина вступила до НАТО і ЄС та мала рекордні показники економічного зростання. Дуже важливою була тоді податкова реформа, у рамках якої запровадили у 2004 році пропорційне оподаткування. Тоді це був гіт і країни, які на це наважилися, мали добру пресу на Заході та притягували іноземних інвесторів. Першою такий податок запровадила Естонія, а Словаччина була однією з перших і на цьому багато виграла. Згодом пропорційне оподаткування запровадили також інші країни, в тому числі Україна. Зараз вже в світі змінилося ставлення до цього податку і більш доцільним вважають прогресивне оподаткування, тому що більшу увагу приділяється іншим цілям, ніж тільки вигода для бізнесу та платників податків, однак на той час пропорційне оподаткування дало Словаччині багато переваг та укріпило її імідж як дуже динамічної, реформаторської держави, у якій варто інвестувати.

Найбільші ефекти реформ було видно в другій каденції уряду Мікулаша Дзурінди (2002 — 2006) та в наступних роках, коли вже правив Роберт Фіцо, але ще можна було відчувати ефекти реформ і ще не розпочалася глобальна економічна криза (2006-2008). У ті роки Словаччину називали “економічним тигром Європи”, Словаччина вступила до ЄС і НАТО, мала рекордне економічне зростання, у країну масово приходили іноземні інвестиції. У ті роки дуже цікавим було своєрідне змагання держав Вишеградської четвірки (Польща, Чехія, Словаччина і Угорщина) за те, у якій з них будуть розташовані великі іноземні інвестиції, перш за все автомобільні заводи відомих світових брендів, але також багато інших (машинобудування, виробництво побутової техніки, електроніки тощо). Дуже велику частку цих інвестицій прийняла Словаччина, яка виявилася бути більш успішною та привабливою, ніж її сусіди. Словаччина стала тоді відома як найбільший виробник автомобілів у світі в перерахунку на душу населення, свої заводи побудували тут: Kia, Peugeot-Citroen, Volkswagen та згодом (у 2016 році) Jaguar – Land Rover та Volvo (2022 рік). Інвестиції цілковито змінили характер країни на промислову, причому це сучасна промисловість — нешкідлива для оточення, інакше ніж у випадку старих комуністичних заводів.

Ці іноземні інвестиції надходили проте в Словаччину нерівномірно. Майже всі були розміщені в західній частині країни, вздовж транспортного коридора (автобан і швидка залізниця) Братислава — Трнава — Тренчін — Жиліна. Паралельно з цим, дуже велику трансформацію перейшла тоді Братислава та її агломерація. Ще в 90-тих роках це було сіре, не дуже привабливе місто, яке проте стало столицею незалежної держави і приблизно від 2000 року стало швидко розвиватись. Братислава цілковито змінила своє обличчя, стала динамічною європейською метрополією, частиною транскордонної австрійсько-словацької метрополії (Відень розташований усього 80 км далі, автрійський кордон — 3 км від центру Братислави). Відновили Старе місто і пам'ятники, в місті стали з'являтися хмарочоси, а міжнародні корпорації стали тут відкривати свої офіси. Рівень життя набагато зріс і виникло явище подібне як з Києвом: місто стало дуже заможним, “відірвалося” від решти країни, але теж зросли тут ціни, перш за все нерухомості та послуг (ресторани тощо).

Водночас ці іноземні інвестиції не надходили великим чином у інші словацькі регіони, перш за все у Східну Словаччину, Центральну та Південну. Словаччина поділилася за рівнем розвитку трохи так, як Німеччина: на заможний Захід та незаможний Схід. Були проте два винятки. Один із них — це туристичний регіон Високе Татри — Попрад, який за рівнем розвитку багато в чому нагадує Братиславу. Другий — це Кошице, друге найбільше місто Словаччини, “східна столиця”, яка також розвинулася як динамічна метрополія з багатьма робочими місцями (також у міжнародних корпораціях, університетах, сфері ІТ), хоча навколишня територія вже не була так заможна.

Причиною цих різниць був недостаток транспортної інфраструктури, яка була розвинена на заході та в районі Братислави і дуже погана на сході. Перш за все це стосується автобану D1 Братислава — Жиліна — Попрад — Кошице — Ужгород, який надалі будується і на той час був готовий тільки відтінок Братислава — Жиліна (та менші відтінки на схід від Жиліни). Інвестори шли там, де було сусідство автобану та відремонтованої залізниці. Зараз вже ця ситуація трохи покращилася, добра інфраструктура поступово будується також на Сході і це вже стає відчуватися у вигляді зростання регіонального ВВП та середньої зарплати, хоча надалі ситуація Заходу набагато краща, ніж Сходу. Подолання цих різниць вважаєтья великим викликом. У 2022 році тодішній міністр економіки Ріхард Сулік досяг неабиякого успіху — на Схід Словаччини прийшли дві великі промислові інвестиції: Volvo та Bosch. Економічна ситуація Сходу стала поступово покращуватись. Двигунами розвитку у Східній Словаччині є перш за все великі міста: Кошице, Пряшів та Попрад, які пропонують цілком непогані можливості праці, зарплати та особистого розвитку. Надалі погана економічна ситуація є у східних регіонах, які межують з Україною (Земплін) та Польщею (все на кордоні з Польщею що на схід від Татрів).

Словаччина на тлі інших країн та Європи. Блискучий розвиток та сповільнення

У роках 1989-91 в Центральній та Східній Європі пройшли великі економічні та політичні зміни. Закінчився комунізм, пройшли демократичні процеси, розпався Радянський Союз, а давні посткомуністичні країни розпочали нелегкий шлях у Європу, що було пов'язане з реформами та модернізацією. За зломовий рік можна вважати 1990, коли умовно закінчився комунізм та розпочалася трансформація. У цьому процесі брала участь Україна, Словаччина, Польща та багато інших країн, а мета — наздогнати Західну Європу. Як цей процес проходив у різних країнах?

У 1990 році рівень економічного розвитку Словаччини, Польщі та України були більш-менш подібні. Причому ВВП Словаччини на душу населення було більшим ніж у Польщі, але набагато меншим, ніж у Чехії. Перші роки трансформації були для Польщі дуже тяжкі: у роках 1990 та 1991 польське ВВП знизилося на 20%, зростання ВВП розпочалося у Польщі лише в 1992 році. Рецесія була також у перших роках трансформації у Чехії та Словаччині, економічний ріст з'явився у Словаччині в 1994 році. Найгірша ситуація була в Україні, де ВВП скорочувався цілі 90-ті роки і лише з 1999 року відбувалося економічне зростання.

Роки 1990 — 2017 — це був час, коли Словаччина досягла неабиякого економічного успіху та суттєво зменшила дистанцію як до сусідньої Чехії, так і до ЄС у середньому. За даними Євростату, у 1995 році ВВП на душу населення в Чеській Республіці досяг 77,9 відсотка від середнього показника в країнах, які сьогодні входять до ЄС. У Словаччині на той час він становив лише 48,9 відсотка. У наступні роки обидві країни зростали економічно, причому у Словаччині зростання було більш інтенсивним ніж у Чехії, а рівень життя зблизився. Найменша різниця між Чехією та Словаччиною була в 2012 році. Тоді ВВП на душу населення в Чехії сягнув 83,8 відсотка середнього по ЄС, тоді як у Словаччині він становив 77,4 відсотка середнього по ЄС. Однак у наступні роки різниця знову почала збільшуватися, в основному через швидше економічне зростання в Чехії. Рівень життя в Чехії найбільше наблизився до середнього по ЄС у 2020 році, коли ВВП на душу населення досяг 93,4 відсотка від середньоєвропейського. У Словаччині пік був у 2015 році, коли ВВП на душу населення досяг 78,6 відсотка. Цей показник утримувався приблизно до 2017 року, потім економічне становище Словаччини порівняно з ЄС стало погіршуватись.

Загалом словацька економіка найшвидше розвивалася у декаді 2000-2009 (тоді можна було вважати Словаччину “економічним тигром”), Словаччина може вважати успішною також декаду 2010-2020. Нижче — як за роки 2010-2020 зросли окремі економіки ЄС (власна робота на підставі даних Євростату):

Литва 53,48%

Латвія 42,37%

Румунія 41,61%

Естонія 36,77%

Польща 34,89%

Болгарія 30,69%

Угорщина 26,91%

Мальта 21,59%

Словаччина 20,14%

Чехія 14,85%

Словенія 9,41%

Хорватія 9,32%

Німеччина 6,79%

Португалія 1,12%

Австрія 0,28%

Кіпр -1,50%

Іспанія -2,99%

Італія -8,61%

Греція -19,11%

Які висновки з цієї статистики? Перш за все, вражає економічний ривом балтійських країн, але також Румунії, яка зросла на 41,61% та після пандемії надалі продовжує високе економічне зростання. Якщо у 90-тих роках “економічним тигром” вважали Польщу та Естонію, у 2000-х роках — Словаччину та три балтійські країни, то вже з 2010 року по сьогодні економічним тигром Європи можна вважати Румунію. Ця країна пережила рецесію та занепад у цілих 90-тих роках, подібно як Україна, однк у 2007 році вступила до ЄС та з цього часу досягла вражаючого успіху. Хто пам'ятає давню Румунію, яка була навіть біднішою за Україну та поїде до Румунії сьогодні (особливо у північно-західні регіони), цей може бути враженим. Західнорумунські міста, наприклад Орадеа, навіть зовнішньо виглядають краще та багатіше, ніж міста угорські, польські чи східнословацькі.

Цей економічний успіх, який у останніх роках проживає Румунія, Болгарія, Польща та балтійські країни — це і є причина того, що після 2017 року Словаччина вже не наздоганяє Європу, але навпаки, поступово зменшується її позиція порівняно з середньою по ЄС. Це і є причина, чому в останніх роках серед словаків можна помітити погані настрої щодо своєї країни. Колись словаки гордились своїм “економічним дивом”, тепер багато освічених людей зважує еміграцію. Люди вважають, що краще вже було. Однак і так набагато гірші настрої — у сусдінй Угорщині, де враження таке, що час затримався десь у 2010. Угорщина — суцільна стагнація та безнадія, навіть у Будапешті. Так, порівняно з Україною — супер, все стабільно, країна гарна, люди приємні. Однак відсутність демократії та союз Орбана з Путіним роблять своє та впливають також на економіку та загальні настрої. У Словаччині — все ж настрої кращі, більші перспективи розвитку, більша динаміка. Угорщина живе тим, що там було добре у минулому. Словаччина, а ще більшою мірою Румунія — це натомість країни, які попри всі їхні проблеми мають перед собою майбутнє.

Чи Словаччина перестала розвиватись? Авжеж, ні! Просто вступила в стан, який можна назвати “пасткою середнього розвитку”. Традиційно є так, що розвинені, заможні країни Західної Європи такі як Франція, Німеччина, Австрія, Швеція, Нідерланди тощо зростають усього на 0,5-1% щорічно. І це для них достатньо, бо вони і так заможні, з найвищим у світі рівнем життя — не тільки економічним, але і соціальним, екологічним. Посткомуністичні країни стартували з дуже низького рівня і мусили розвиватися у темпах 4-6% щорічно, щоб наздоганяти дистанцію до Західної Європи. Натомість для держав таких як Україна, Молдова чи Грузія, це зростання мусить бути 10-12% щорічно.

Словаччина дійсно зростала за високими темпами, 5-7% щорічно, однак після 2015 року середнє зростання — це всього 1% - 3,5% річних. Ще була коротка рецесія під час пандемії, але цього можна не брати до уваги, це — надзвичайна ситуація. Отже, 1% - 3,5% нинішнього словацького зростання — це непогано, але інші країни ЄС розвиваються швидше, перш за все згадана Румунія. Але за темпами 1-3% розвиваються також деякі і так вже дуже заможні країни Західної Європи. Як результат, Словаччина розвивається, з року у рік живеться тут краще, але інші країни розвиваються швидше. Словаки мають почуття, що застрягли у місці: вони мали надії стати “другою Австрією” та країною багатшою за Чехію, а виходить, що Словаччина залишається там, де вона була: як цілком нормальна і розвинута країна ЄС, де живеться набагато краще ніж в Україні, Білорусі, Росії, Молдові, Сербії та на цілих Західніх Балканах, але гірше, ніж у Австрії та Німеччині.

Яка тоді економічна ситуація Словаччини на тлі інших країн ЄС? Оце — показник ВВП на душу населення в євро за 2023 рік за Євростатом, джерело: https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/view/tec00001/default/table?lang=en

ЄС 37 610

Німеччина 48 750

Іспанія 30 320

Чехія 28 540

Литва 25 090

Словаччина 22 090

Греція 20 920

Угорщина 20 490

Польща 19 840

Румунія 16 960

Болгарія 14 580

Як бачимо, Словаччина у 2023 році — все ж багатша за Грецію, Угорщину та Польщу. Причому бувають рейтинги, у яких Словаччина знаходиться на нижчих позиціях. Це пов'язане з паритетом купівельної спроможності. У Словаччині відносно високі ціни в магазинах, особливо продовольчих продуктів, порівняно з сусідами. Тому словаки заробляють більше ніж поляки та угорці, але буває так, що за зароблені гроші можуть купити менше, ніж сусіди. З іншого боку, зі Словаччини близько до сусідів і багато осіб їздить на закупи до Польщі, Угорщини, Австрії та на українське Закарпаття.

Словацькі регіони на тлі інших європейських регіонів

Євростат (статистичне відомство Європейського союзу) проводить також статистики не тільки ВВП членських країн, але і окремих регіонів. У цій статистиці є не тільки регіони членських країн ЄС, але також деяких країн — кандидатів. Серед них є регіони Сербії, однак, на жаль, немає українських регіонів (що варто було б змінити). Ще одне зауваження: регіони для потреб статистики — це часом адміністративні одиниці (наприклад області, воєводства, ланди, провінції), але інколи — це групи цих адміністративних одиниць. Групи адміністративних одиниць є тоді, коли сама одиниця була б занадто маленькою, щоб її порівняти з іншими регіонами. Отже, польські воєводства за статистикою Євростату виступають самостійно, але словацькі самоврядні краї груповані для статистичних цілей у статистичні регіони: Братиславський, Західна Словаччина, Центральна Словаччина та Східна Словаччина. Інколи регіон — це ціла країна, наприклад Естонія, Люксембург.

Оце — статистика по регіонах за 2019 рік. 100% = середній рівень ВВП по ЄС-27 у 2019 році.

Верхня Баварія 179%

Братиславський край 173%

Столичний регіон Варшави 160%

Зальцбург 154%

Тіроль 136%

Верхня Австрія 131%

Нижня Австрія 107%

--------------------------

Регіон Дрезден (Німеччина) 95%

Бургенланд (Австрія) 90%

Мекленбург-Передня Померанія (Німеччина) 84%

Естонія 82%

Центральна Чехія 82%

Моравсько-Сілезький край (Чехія) 76%

Сілезія (Польща) 74%

Центральна Моравія 74%

Латвія 69%

Поморське воєводство (Польща) 69%

Західна Словаччина 67%

Континентальна Хорватія 66%

Малопольське воєводство (Польща) 65%

Адріатична Хорватія 64%

Мазовія без Варшавської агломерації 63%

Північно-західна Румунія (Трансільванія) 61%

Центральна Словаччина 59%

Східна Словаччина 53%

Підкарпатське воєводство (Польща) 50%

Підляське воєводство (Польща) 50%

Вармінсько-Мазурське воєводство (Польща) 49%

Észak-Magyarország (східна Угорщина) 49%

Люблінське воєводство 48%

Észak-Alföld (східна Угорщина) 46%

Північно-східна Румунія 42%

Воєводина (Сербія) 41%

Цікаво? Думаю, так. Ця статистика детальніше показує регіональні розділи не тільки в Словаччині чи Польщі, але також у Німеччині, Австрії та інших країнах. Західна Словаччина (67%) не набагато бідніша, ніж сусідній австрійський Бургенланд (90%) чи східнонімецький Мекленбург-Передня Померанія (84%). Отже, не всі німецькі та австрійські регіони такі багаті, як ціла країна. З іншого боку, деякі словацькі регіони багатші за польські, деякі бідніші. І шкода, що у цій статистиці немає українських регіонів. Вийшло б, щи Київ та київська область багатші за Словаччину, але інші регіони набагато бідніші. А де живеться краще, в Ужгороді чи в словацьких Міхаловцях? Все ж таки можливо що в Ужгороді, але таких точних статистик немає.

Словацька енергетика та енергетична безпека

Виробництво електроенергії

Найважливішою компанією з виробництва електроенергії є Slovenské elektrárne (Словацькі електростанції). Це акціонерне товариство з міноритарною часткою Держказначейства, якому належить 34% акцій. Решта акцій належать EPH і Enel.

Slovenské elektrárne управляють двома атомними електростанціями (у Ясловських Богуніцях та Моховцях), двома теплоелектростанціями на твердому паливі (Новаки та Вояни) та 34 гідроелектростанціями. У травні 2021 року Financial Times включила Slovenské elektrárne до 300 найкращих кліматичних лідерів Європи як єдину компанію з країн V4 (Вишеградської четвірки). Причина в тому, що аж 95% електроенергії компанія виробляє без викидів СО2 – від атомної чи водної енергії. Загальний енергетичний баланс Словаччини не настільки позбавлений палива на основі вугілля, тому що, незважаючи на домінуюче становище "Словацьких електростанцій", на ринку виробництва електроенергії також працюють менші підприємства, включаючи місцеві вугільні електростанції або електростанції на біомасі, що належать іншим компаніям. Slovenské elektrárne виробляють приблизно дві третини електроенергії Словаччини.

Однак Slovenské elektrárne безпосередньо не займаються розподілом електроенергії. Проте з 2009 року на словацькому ринку працює дочірня компанія Slovak Power Plants: Slovenské elektrárne − energetické služby, s.r.o., яка спочатку займалася постачанням електроенергії великим корпоративним клієнтам. У 2011 році вона також розширила свою діяльність, включивши в неї малий бізнес і домогосподарства, а тепер також надає клієнтам послуги з природного газу та енергоефективності.

На ринку розподілу електроенергії домінують три компанії, які фактично є регіональними монополістами в трьох макрорегіонах Словаччини (Захід, Центр, Схід). Це: Západoslovenská energetika (ZSE), Stredoslovenská energetika (SSE) і Východoslovenská energetika (VSE). Вони контролюються державою (51% акцій), але міноритарні акціонери здійснюють управлінський контроль. Це: німецький E.ON, чесько-словацький Energetický a průmyslový holding (EPH) і німецька RWE Group.

Виробництво електроенергії первинними джерелами у 2020 році склало (джерело – ОКТЕ):

Атомна енергетика – 52,67%

Гідроенергетика – 16,73%

Газове паливо – 16,10%

Тверде паливо (вугілля, біомаса, відходи) – 8,54%

Рідке паливо – 3,04%

Фотовольтаїка – 2,87%

Вітрові електростанції – 0,05%

Геотермальна енергія – нижче 0,01%

Для порівняння, у Польщі статистика виробництва електроенергії така (джерело: cire.pl):

Кам'яне вугілля – 43,9%

Буре вугілля – 24,1%

Вітрові електростанції – 13,3%

Природний газ – 8%

Фотовольтаїка – 5,6%

Гідроенергетика – 2,2%

Біомаса – 1,4%

Олія – 1,2%

Вугільний газ – 0,3%

Які висновки можна зробити з наведеної вище статистики? По-перше, Словаччина сильно орієнтується на «чисту» енергетику – майже 70% виробництва електроенергії припадає на електроенергію з атомних і гідроелектростанцій. З іншого боку, сонячні панелі, вітряки, теплові насоси та електроенергія з геотермальних джерел відіграють у Словаччині незначну роль. Словаччина у питанні чистої, зеленої енергетики є одним із європейських лідерів - ситуація тут краща, ніж у Німеччині і багатьох інших західних держав.

Варто відзначити дуже велику частку гідроенергетики – майже 17% у Словаччині порівняно з лише 2% у Польщі. Головною причиною цього є великі гідроелектростанції на Вазі та Дунаї, меншою мірою на менших річках, а місцеві гідроелектростанції на гірських потоках статистично зовсім незначні. У цьому контексті варто згадати вражаючу дамбу Габчиково на Дунаї між Братиславою та Комарном та водний каскад Вагу практично на всій ділянці цієї найбільшої словацької річки, що лежить виключно на території Словаччини. Крім того, є дамби на менших річках, у тому числі на знаменитому Оравському озері на річці Орава, притоці Вага. У багатьох випадках ці греблі також служать внутрішньому судноплавству. В першу чергу це стосується водного шляху Вагу, про який ми докладніше поговоримо в розділі про водний транспорт.

Нафтова та нафтохімічна промисловість

Словацькі родовища та видобуток нафти

Мало хто знає, що в Словаччині, як і в сусідніх Польщі та Україні, також є невеликі поклади нафти і ведеться її видобуток. Він задовольняє лише 1% потреб, і до нього слід ставитися більше як до цікавості, але він є.

Найцікавішим з туристичної точки зору родовищем є родовище в селі Корня в регіоні Кисуце, поблизу міста Чадца, на чеському кордоні. Нафта витікає тут прямо на поверхню, джерело «чорного золота» є неабиякою туристичною визначною пам'яткою. Тут ніколи не було промислового видобутку, хоча в минулому місцеві жителі використовували нафту, що вільно текла тут, для освітлення, мастила та лікування шкірних захворювань.

Раніше тут проводили пробні буріння, але вони показали збитковість видобутку. З 1984 року нафтове джерело є заповідником. Тут проходить туристична стежка, яку варто відвідати під час відпустки.

Нафту видобувають вже понад сто років у західній Словаччині, у місті Гбели в Загор’ї, Трнавський край. Видобутком займається компанія NAFTA, про яку ми розповімо трохи пізніше. Рівень видобутку становить 9-10 тис. тонн нафти на рік, що становить приблизно 1% потреби Словаччини. Поклади нафти розташовані також на Східно-Словацькій рівнині (на південний схід від Кошиць і на південь від міста Міхаловіце).

Останніми роками також багато говориться про розвідку нафти і газу в Карпатах у східній Словаччині (Пряшівський край). Це пов’язано з тим, що цей регіон геологічно становить одне ціле з польською та українською частинами Карпат, де за часів Австро-Угорщини вівся дуже активний видобуток нафти. Зараз польські та українські родовища нафти в цьому регіоні майже повністю розроблені, але їх слід залишився в культурі, назвах (Ропа, Ропчице, мінеральна вода Нафтуся), цивілізаційному розвитку міст цієї частини колишньої Галичини та Угорщини. Тут досі видобувається газ, який покриває значну частину польського попиту на «блакитне паливо». За оцінками, неминуче подібні обсяги нафти та газу все ще повинні бути знайдені на словацькому та закарпатському боках. За часів Австро-Угорщини тут не видобували й не проводили розвідку нафти, бо ця частина імперії належала Угорщині, яка, на відміну від Австрії, не була зацікавлена в індустріалізації своєї частини Карпат. На той час Галичина мала значну автономію, а зусилля львівської автономної влади щодо розвитку нафтовидобутку та промисловості підтримувалися владою у Відні. З угорського боку словаки та русини-українці не мали автономії, Карпатські території розглядалися Будапештом як «внутрішня колонія», неіндустріалізована та бідна, завдяки чому сьогодні ці території є дуже привабливими з точки зору туризму та природи («найдикіші гори Європи»). Пробне буріння тут проводять, серед інших, приватна компанія Alpine Oil and Gas, яка, однак, зустрічає великий опір з боку місцевих активістів і колишніх політиків (наприклад, колишній прем’єр-міністр Івета Радічова звинувачує компанію у зв’язках з податковими гаванями та нечіткою структурою капіталу; менеджери компанії не згодні з цими твердженнями).

Слід зазначити, що Словаччина приватизувала цей тип стратегічних компаній і природних монополій набагато більшою мірою, ніж Польща, Nafta також була приватизована. Як правило, у таких випадках застосовувався принцип часткової приватизації із збереженням міноритарної частки державної скарбниці та положеннями, які гарантували вплив держави на діяльність, пов’язану з безпекою, з передачею управління стратегічним інвесторам. У випадку з Nafta приватизація відбулася за Мечіара і супроводжувалася суперечками (компанію продали близькому соратнику тодішнього прем’єр-міністра).

Зараз мажоритарним акціонером компанії є SPP Infrastructure, a.s. (56,15%), Czech Gas Holding Investment B.V. володіє 40,45% акцій, решта у дрібних акціонерів.

Останніми роками NAFTA досягла великих успіхів у зовнішній експансії. Присутня на ринках Великобританії, Австрії, Чехії, Німеччини та України. На зовнішніх ринках вона працює в основному у сфері видобутку та розвідки нафти і газу, підземних сховищ і в орієнтованій на майбутнє галузі зберігання енергії з відновлюваних джерел енергії. З точки зору енергетичної безпеки Європи ключовою є діяльність Slovak Nafta в Україні, де компанія має ліцензію на видобуток вуглеводнів на нових родовищах в районі Ужгорода, Полтави та Харкова.

Імпорт та переробка нафти, словацькі нафтопроводи

Як я вже згадував, словацької нафти вистачає лише на 1% попиту, решта 99% імпортується – до 2022 переважно з Росії, зараз вже частка імпорту з Росії зі зрозумілих причин зменшується. Поставки російської нафти здійснюються по південній гілці нафтопроводу "Дружба", що проходить через територію України, через Закарпаття, далі по всій Словаччині зі сходу на захід країни, де розділюється на гілку, що веде до Чехії, а інша гілка - на нафтопереробний завод "Словнафт", розташований у західній частині країни, на околиці Братислави.

Донедавна Словаччина повністю залежала від поставок російської нафти, оскільки альтернативи нафтопроводу «Дружба» не було. Росія використовувала це для енергетичного шантажу, і це також було однією з причин відносної підпорядкованості Братислави Москві в міжнародних відносинах. Припинення поставок російської нафти у цих роках означало б економічну катастрофу. У таких випадках поставки могли здійснюватися залізницею (наприклад, з Австрії), що лише незначною мірою задовольнятиме попит.

У 2015 році також було реконструйовано конкурентоспроможний нафтопровід Adria, який з’єднав хорватський порт Омішаль зі словацькою частиною нафтопроводу «Дружба» в місті Тупа на південному заході Словаччини (Нітранський край). Сам нафтопровід Адрія був створений у 1970-х роках як спільне підприємство Югославії, Угорщини та Чехословаччини, але у своїй початковій версії з’єднувач між Угорщиною та Словаччиною мав незначне значення та мав обмежену пропускну здатність. У хорватський порт танкерами доставляється нафта, яка є альтернативою російській нафті і надходить переважно з Близького Сходу та Північної Африки. Сира нафта постачається у нафтопереробні заводи в Хорватії, Боснії та Герцеговині, Сербії, Угорщині, а з 2015 року також у нафтопереробний завод Slovnaft у Братиславі та чеські нафтопереробні заводи, що належать польській компанії Orlen.

Ділянка нафтопроводу Адрія між Угорщиною та Словаччиною, реконструйована у 2015 році, має ключове значення для енергетичної безпеки всього нашого регіону. Це дозволяє направляти нафту в двох напрямках, залежно від потреб. Пропускна здатність трубопроводу достатня для доставки всієї нафти до Словаччини через портовий термінал у Хорватії.

Ексклюзивним оператором мережі нафтопроводів Словаччини є TRANSPETROL, a. s. Загальна протяжність словацьких нафтопроводів становить приблизно 510 км.

Раніше Transpetrol була частково приватизована, держказначейству належав 51% акцій, а решта 49% були в руках російської компанії ЮКОС. Їх купив у росіян уряд Роберта Фіцо – це черговий парадокс і вчинок, що суперечить стереотипам.

Словнафт

Slovnaft – це, перш за все, єдиний нафтопереробний завод у Словаччині, розташований у східній частині Братислави, на Дунаї, в районі Ружинов. Він замінив колишній нафтопереробний завод Apollo, заснований у 1895 році, який був зруйнований бомбардуванням наприкінці Другої світової війни. У 1946 році залишки Apollo були націоналізовані, а в 1949 році назва була змінена на Slovnaft, яка, однак, не є правонаступником Apollo. Перші роки після війни відбудований нафтопереробний завод працював на своєму колишньому місці ближче до центру Братислави, поблизу нинішньої автостанції Млинські ниви, але пізніше його перемістили на нове місце приблизно за 3 км на схід.

Тому нафтохімічна промисловість Словаччини має дуже давні традиції. Нафтопереробний завод Apollo був одним із найстаріших і найсучасніших у Європі, а Братислава була одним із найбільш індустріалізованих міст Австро-Угорщини. До сьогоднішнього дня в столиці збереглося багато промислових підприємств або їх наступників, які були побудовані в той час. До речі, знайомство з Братиславою та її культурою буде неповним без ознайомлення з захоплюючою індустріальною історією цього міста.

Сучасний міст, який з'єднав обидва береги Дунаю в 2005 році, був названий на честь нафтопереробного заводу Apollo і його внеску в розвиток словацької техніки, науки і, опосередковано, культури. Знаходиться неподалік від колишнього нафтопереробного заводу. Міст Аполло є однією з найцікавіших мостових споруд у Європі (так само, як і міст НЛО в центрі міста), і отримав міжнародне визнання, включаючи престижну нагороду Opal Awards 2006 (як єдина споруда з Європи).

У 2000 році Slovnaft увійшла до складу угорської групи MOL, однієї з найбільших нафтових компаній Центральної та Східної Європи. MOL володіє 98,4% акцій Slovnaft.

Переробна потужність Братиславського нафтопереробного заводу становить 5,5 - 6 млн тонн сирої нафти на рік. Це приблизно стільки ж, скільки переробна потужність Гданського нафтопереробного заводу (Lotos Group) у 2005 році до його модернізації, після якої вона зросла приблизно до 10 мільйонів тонн.

Наразі «Словнафт» входить до трійки найсучасніших НПЗ Європи (ці дані наводить сама компанія). Це одна з найбільших компаній у Словаччині. Капіталізація Slovnaft становить 2,4 млрд євро (дані за 2021 рік).

Крім нафтопереробного заводу, Slovnaft також має мережу з приблизно 200 автозаправних станцій по всій Словаччині. Він також присутній на польському ринку через свою 100% контрольовану дочірню компанію Slovnaft Polska, розташовану в Кракові.

Природний газ

Видобуток природного газу в Словаччині

Як і у випадку з нафтою, у Словаччині також є невеликі родовища газу. Видобутком займається описана раніше компанія «Нафта». Поклади розташовані в тих самих і схожих місцях, що й нафтові поклади - в Загор'ї та Східно-Словацькій рівнині. Проте існуючі родовища виснажуються, тому видобуток з року в рік скорочується. Якщо у 2017 році було видобуто 90 мільйонів кубометрів газу, то у 2018 році – лише 86 мільйонів, а у 2019 році – 75 мільйонів. Пік видобутку припав на 1958-62 рр., коли щорічно видобували 1,1-1,3 млрд куб. У 1970-х роках виробництво знизилося, але на багато років стабілізувалося на рівні 700-900 млн. Як бачимо, сьогодні це лише тінь того, що було багато років тому.

Як це виглядає у відсотковому співвідношенні? Ще кілька років тому власний видобуток покривав 5% потреби в газі, у 2021 – лише 2%. Нагадаємо, у випадку з нафтою власний видобуток покриває 1% потреби.

Nafta роками намагалася змінити цю тенденцію шляхом пошуку нових родовищ газу (і нафти). Досить перспективними є Східна Словаччина та територія навколо Трнави. Тим не менш, аналітики очікують, що навіть відкриття нових родовищ не зупинить тенденцію до зниження.

Польща в цьому плані набагато краща, її власний видобуток газу становить приблизно 4 мільярди кубометрів, що покриває приблизно 30% потреби. Крім того, Польща має більш стабільні джерела постачання (зокрема завдяки газопорту).

Газова мережа Словаччини і відповідь, чому в Словаччині не так багато смогу, як у Польщі

Словаччина має одну з найгустіших газових мереж у Європейському Союзі. У 2015 році 2234 муніципалітети були підключені до газу, тобто 77% від загальної кількості муніципалітетів, в яких проживає 94% словацького населення (дані Міністерства економіки). Це значно більше, ніж у Польщі (58%). Через природні умови можливості подальшого збільшення газифікації Словаччини вже обмежені. Практично все, що можливо, вже підключено до газової мережі, за винятком невеликих громад, розташованих глибоко в горах, у важкопрохідній місцевості. Тому в останні роки розвиток газової мережі ґрунтується переважно на підключенні нових житлових масивів та забудов уже газифікованих територій.

Широкомасштабна газифікація Словаччини є однією з причин, чому проблема смогу між Татрами та Дунаєм набагато нижча, ніж у Польщі. У Польщі поширеним способом опалення односімейних будинків (переважно в селах) є вугільні печі. Навіть амбітні польські антисмогові програми в першу чергу передбачають заміну старих печей на нові печі з вугіллям вищого класу – але це все одно вугілля, або дрова, чи брикети. У Словаччині основними джерелами опалення будинків і квартир є міські тепломережі (поширені навіть у невеликих містах) і газові котли. Газове опалення поширене, наприклад, у словацьких Високих Татрах і Попраді, і це головна причина того, чому на словацькому боці Татр чисте повітря, а поруч із ним у польському Закопаному величезний смог.

Хоча газ загалом доступний і широко використовується як джерело опалення в словацьких селах, є багато винятків на місцевому рівні. Газ не досягає 23% муніципалітетів, де проживає 4% словаків, зазвичай це муніципалітети, де проживає лише кілька сотень людей. Неминуче домінує там опалення на основі вугільних печей або дров’яних камінів; відновлювана енергія в цих випадках ще дуже мало поширена.

Імпорт та розподіл газу, газова криза 2009 р., енергетична безпека

З 1970-х років через Словаччину зі сходу на захід проходить газопровід, побудований для доставки російського газу в Європу. Його маршрут схожий на нафтопровід "Дружба". Газопровід починається у місті Вельке Капушани на кордоні з Україною та пролягає через південь країни, з’єднуючись з угорською газовою мережею у Вельке Злієвце, австрійською газовою мережею на контрольному пункті Баумгартен над Моравою та чеською газовою мережею на пункті управління Ланжхот.

До 2009 року цим газопроводом газ йшов лише в одному напрямку – зі сходу на захід. На відміну від Польщі, яка з 1990-х років інвестувала значні кошти в енергетичну безпеку (зокрема, будуючи газовий порт у місті Свіноуйсьце), усі уряди Словаччини до 2009 року ігнорували ризик припинення поставок газу з Росії та не робили нічого для диверсифікації поставок. Так, про це багато говорили, але переважав аргумент, що російський газ найдешевший, а у Братислави хороші стосунки з Москвою і хвилюватися немає причин. Цікаво, що таку позицію зайняли не лише уряди, які вважалися проросійськими (Владімір Мечіар і Роберт Фіцо), а й прозахідній уряд Мікулаша Дзуринди.

У січні 2009 року внаслідок російсько-українських газових воєн транспортування газу до Словаччини було повністю призупинено – на КПП Великі Капушани тиск був рівно 0. Припинення постачань сталося в катастрофічний момент – була зима, опалювальний сезон. Криза тривала кілька днів, і Словаччина була до неї абсолютно не готова. Вона мала дуже скромні запаси газу в резервуарах, власний видобуток, як ми вже говорили, покриває лише 2-5% потреби. Крім того, для такої події не було процедур і технічних можливостей, які б дозволяли негайно активувати реверс – подачу газу у зворотному напрямку із заходу на схід. Такі аварійні поставки газу із Західної Європи через Чехію почали робити, але лише через 10 днів, внаслідок поспішно підписаних контрактів із західними компаніями.

Припинення постачання газу спричинило величезний хаос та економічні проблеми. Словаччина оголосила надзвичайний стан і скоротила майже до нуля постачання газу великим промисловим підприємствам, які отримували лише необхідне для забезпечення їх безпеки. Іноземні інвестори почали розглядати можливість перенесення виробництва до сусідніх країн, що стало б величезним ударом по новоспеченому «економічному тигру», яким тоді вважалася Словаччина. Завдяки болісним реформам і багатьом жертвам Словаччина нещодавно залучила багато іноземних інвесторів, прийняла євро, щоб бути ще більш стабільним і надійним партнером, і заснувала свою економіку переважно на промисловості – і раптом виникла криза, яка поставила все це під питанням. Водночас сусідні Польща та Чехія не надто відчули газову кризу, вони були до неї готові, бо вже частково деверсифікували постачання газу й не були настільки сприйнятливими до шантажу з боку Росії. Шок для Словаччини був ще більшим, оскільки криза сталася не з вини Братислави, яка мала добрі стосунки з Москвою. Призупинення поставок тривало три тижні і знизило ВВП країни ще на 1 процентний пункт. Це збіглося зі світовою економічною кризою і сприяло тому, що в 2009 році Словаччина вперше за багато років зафіксувала рецесію, але вийшла з неї вже в 2010 році і потім розвивалася вражаючими темпами.

Криза 2009 року стала шоком для словаків і віхою, яка повністю переосмислила підхід до енергетичної безпеки. Відтоді ніхто не заперечував гострої необхідності стати незалежним від Росії, а будівництво відсутніх газових з’єднань та інші заходи енергетичної безпеки стали пріоритетом усіх без винятку наступних урядів – у тому числі проросійського Роберта Фіцо.

Які конкретно дії були зроблені після газової кризи

Зараз Словаччина в основному захищена від такого типу газових криз. Після 2009 року було змінено законодавство, адаптоване до таких ситуацій, значно збільшено запаси газу на складах та їх місткість, що потребувало досить великих інвестицій. Також є підписані контракти на постачання газу з інших напрямків, крім Росії.

У 2011 році було завершено реалізацію комплексу заходів щодо реверсного постачання газу в газовій мережі Словаччини. У цьому режимі тепер можна транспортувати кількість газу із заходу на схід, яка перевищує найвищий попит на газ у Словаччині в холодні місяці. Крім того, Словаччина таким чином не лише задовольняє власні потреби, а й постачає газ реверсом в Україну у досить великих обсягах.

З 2009 року реверс можливий на сполученні з Чехією, а з 2010 року на сполученні з Австрією (Європейський газовий хаб Баумгартен). У 2015 році також було з’єднано газові мережі Словаччини та Угорщини, що є частиною майбутнього газового коридору північ-південь, що з’єднує газові порти у польському місті Свіноуйсьце та Хорватії.

Зараз триває будівництво ключової для обох наших країн ланки польської та словацької газової мережі, яка є відсутнім елементом Балтійсько-Адріатичного коридору, згаданого вище. Польсько-словацький газопровід будується на сході, він з’єднає Підкарпаття з Пряшівським краєм і Кошицями, де з’єднається зі словацьким газопроводом схід-захід. Зараз це один із найважливіших польсько-словацьких інфраструктурних проектів, який має стратегічне значення для енергетичної безпеки всього регіону, змінюючи геополітичний баланс сил у цій частині Європи.

Важливі газові компанії – SPP та Eustream

Національним оператором газової мережі Словаччини є SPP, тобто Slovenský plynárenský priemysel, a. s. (Slovak Gas Industry). Це найбільший постачальник енергії в Словаччині, і до лібералізації ринку він був державним монополістом на ринку постачання газу індивідуальним та юридичним споживачам. З 2012 року також працює на ринку електроенергії. Постачає природний газ та електроенергію споживачам у всіх регіонах Словаччини. Крім того, він також надає інші послуги в енергетичній галузі, включаючи відновлювані джерела енергії, консультації з енергоефективності, CNG, LNG і біометан.

З 2008 року Slovenský plynárenský priemysel також працює на чеському ринку через свою дочірню компанію SSP-CZ. З тих пір їй вдалося завоювати значну позицію на цьому ринку.

Уряд Мікулаша Дзуринди частково приватизував SPP у 2002 році, як і багато інших стратегічних підприємств у секторах енергетики та критичної інфраструктури. Пакет із 49% акцій дістався чеському магнату енергетичного ринку EPH (Energetický a průmyslový holding). У 2014 році уряд Роберта Фіцо викупив у чехів 49% акцій за набагато більшу суму, таким чином SPP знову на 100% в руках держави. Власником EPH є чеський олігарх Даніель Кшетінський, пов'язаний з J&T.

SPP є 100% власником компанії Eustream, яка є ексклюзивним оператором транзитних газопроводів Словаччини. Eustream імпортує газ до Словаччини, заробляє на транзиті газу через територію Словаччини, а також на реекспорті закупленого газу в інші країни (наприклад, продаж реверсного газу в Україну).

Інфраструктура та транспортна політика - дороги, залізниці, аеропорти

Транспортна вісь схід-захід як спадщина довоєнної Чехословаччини

Нинішнє розташування словацької залізничної мережі та, меншою мірою, мережі доріг є значною мірою спадщиною міжвоєнної Чехословаччини. Варто нагадати, що залізниця була побудована в 19 столітті, а рубіж 19-20 століть був періодом її бурхливого розвитку. Перша світова війна призвела до зміни кордонів і створення нових країн або відновлення незалежності раніше існуючими країнами, які відновили свою залізничну мережу. Новостворена Чехословаччина в 1918 році також успадкувала від Австро-Угорської епохи залізничну мережу, яка не була повністю адаптована до реалій нової, горизонтальної країни (яка широка на осі схід-захід та вузька на осі північ-південь).

Проте нова Чехословаччина була вороже налаштована до Польщі та Угорщини (вірніше Польща та Угорщина були ворожі до неї), тому Чехословаччина не розвивала залізничної інфраструктури по осі Північ-Південь. Такі залізничні лінії вже існували як спадок Австро-Угорщини, але виявилися непотрібними, тож вирішили, що модернізувати їх не потрібно, будувати нові також ні. Деякі лінії регресували, тому і сьогодні всі польсько-словацькі залізничні лінії знаходяться у дуже поганому стані, а деякі ліквідували (наприклад залізницю Новий Тарг — Трстена). Проте сполучень зі сходу на захід не було, виняток становила залізниця Кошице-Богумін, у яку було вирішено інвестувати та модернізувати її. У 1920-х роках великий наголос був зроблений на будівництві нових залізничних та автомобільних сполучень, що з’єднували Чехію зі Словаччиною та Підкарпатською Руссю, а також на модернізації існуючих маршрутів. Додамо, що Підкарпатська Русь (нині українське Закарпаття) також входила до складу Чехословаччини, тому країна була ще більш витягнутою зі сходу на захід, ніж після війни. Головною транспортною віссю країни став коридор Прага – Острава – Жиліна – Кошице – Мукачево/Ужгород, важливою гілкою – маршрут Прага – Брно – Братислава – Кути (і далі до Будапешта) та Братислава - Жиліна. Відтоді минуло сто років, і нинішні транс’європейські транспортні коридори, що пролягають територією Словаччини, багато в чому копіюють стан створений з часів Чехословаччини. Проте сполучення Краків-Словаччина - Будапешт зникло і його немає досі.

Подібним є питання автомобільного сполучення. Коли була заснована Чехословаччина, автомобільний транспорт стрімко розвивався і всі вже бачили його величезні перспективи, але це були ще початки автомобілізації. Тим не менш, мережа доріг вже існувала, створена ще для кінного транспорту, яка існувала століттями. Ці дороги також були орієнтовані меридіонально, спрямовані на обидві столиці імперії: Відень і Будапешт. Завданням нової Чехословаччини було з’єднати все це віссю схід-захід і створити щось на кшталт дорожньо-транспортного хребта нової країни.

Потім були розроблені концепції нових транспортних коридорів і магістралей, які перетинають нову країну із заходу на схід. Серед них найцікавішою є концепція брненських інженерів, яка передбачаєла будівництво автотраси Хеб – Хуст у двох варіантах – північному та південному. Північний варіант: Хеб - Прага - Колін - Оломоуц - Злін - Жиліна - Ліптовський Мікулаш - Попрад - Кошице - Ужгород - Мукачево - Хуст. Південний варіант передбачав наступний маршрут: Хеб – Пльзень – Брно – Годонін – Трнава – Нітра – Банська Бистриця – Спішська Нова Вес – Кошице, а далі, як і раніше: Ужгород – Мукачево – Хуст. Цікаво, що обидва варіанти оминули Братиславу, яка була просто географічно осторонь. Це також показує, наскільки Братислава була провінційним містом у Чехословаччині. Навіть будучи столицею словацької частини спільної республіки, вона мала відносно невелике значення до війни, набагато менше, ніж навіть у комуністичній Чехословаччині, коли Братислава зросла за рахунок будівництва нових житлових масивів (Петржалка, Ружінов тощо).

Вищезгадану магістраль не було завершено, і влада тоді зосередилася на модернізації місцевих доріг, які, особливо в Словаччині та Підкарпатській Русі, мали переважно гравійне покриття (в напрямку Будапешта). Але сама ідея залишилася, і концепція покращення автомобільного та залізничного сполучення на осі схід-захід домінувала все наступне століття, включно з роками після розпаду спільної держави.

Сучасна внутрішня політика Словаччини та її вплив на транспортну політику

Геополітика, транс’європейські транспортні коридори та транзитне значення країни – це одне, але пересічні громадяни найбільше зацікавлені в тому, щоб мати можливість вільно та досить ефективно пересуватися з одного кінця країни в інший і діставатися туди, куди вони хочуть. У Словаччині ключовим питанням при проектуванні транспортного сполучення було з’єднання найважливіших міських центрів один з одним, а також з'єднання їх із Татрами, які, зрештою, є гордістю Словаччини.

Столицею Словаччини є Братислава, а другим за величиною і значенням містом є Кошице. Крім того, Кошице – це не просто друге за величиною місто. Існує розрив між Кошицями та наступними за величиною містами Пряшів і Жиліна. Лише Братислава та Кошице вважаються мегаполісами Словаччини, і лише вони справді вважаються великими містами на міжнародному рівні. Братислава як західна ланка цієї системи – це відомо. А Кошице? Ні, це не просто «найбільше велике місто окрім столиці», це набагато більше. Кошице — це східна столиця країни (навіть формально, як резиденція Конституційного суду), щось на кшталт польського Кракова, українського Львова, литовського Каунасу, чеського Брна, іспанської Барселони чи російського Санкт-Петербурга. Кошице – це не лише природна столиця всієї Східної Словаччини (тобто не лише Кошицького краю, а й Пряшівського та Кошицького краю разом), а й єдине справді велике місто зі столичним характером, яке дійсно має що запропонувати , також іноземним корпораціям, експатам, ІТ-фахівцям з інших країн. Не провінція, а частина великого світу – якщо Братиславу можна порівняти з Віднем чи Краковом, то Кошице – із Зальцбургом чи Інсбруком. Обидва ці австрійські міста можна порівняти з Кошицями за розміром, а також за характером. Важко назвати Зальцбург чи Інсбрук великими мегаполісами, але неможливо заперечити їх елегантність і статус, який ці міста мають у світі і відомі в ньому. Кошице більш-менш в одній лізі з Зальцбургом та Інсбруком – вони далекі від Відня і ніколи таким містом не стануть, але не потребують і не прагнуть до нього, бо знають своє місце.

Враховуючи вищесказане, з’єднання Братислави та Кошиць автобаном та високошвидкісною залізницею було настільки очевидним із самого початку, що це навіть не потребувало обговорення. Це було очевидною основою транспортної політики незалежної Словаччини. Питання полягало в тому, як з’єднати ці дві словацькі метрополії, за яким маршрутом. Коли ми дивимося на карту, південний варіант здається найбільш очевидним, не тільки коротшим, але й легшим географічно, ведучи вздовж Дунайських рівнин. Тож чому автобан Братислава – Кошице не пролягає в околицях Нітри, Зволена та Брезна, а спочатку різко повертає на північ, торкається Жиліни, Ліптовського Мікулаша та Попрада, а лише трохи повертає на південь у Пряшові?

Причин кілька, одна з них – бажання організувати «головну транспортну вісь країни» таким чином, щоб до неї входила також Жиліна (третє-четверте за величиною місто, яке бореться за п’єдестал з Пряшовим), а також Попрад і Татри. Транспортне сполучення на цій північній ділянці вже існувало, успадковане від комуністичних та попередніх часів. Але переважило інше. У 1990-х роках уряд Владіміра Мечіара був ворожий угорцями та угорською меншиною, яка домінувала на півдні країни. Тому було зроблено все, щоб підсилити етнічно словацькі регіони (тобто північні) в усіх відношеннях, водночас оминаючи південні. Словацько-угорські відносини давно змінилися з ненависті на дружбу, про Мечіара майже ніхто не згадує, але наслідки тодішніх рішень, закладені в 1990-х роках, залишаються і не зміняться.

Транспортним хребтом Словаччини є автомагістраль D1, що проходить за маршрутом: Братислава - Трнава - Тренчин - Жиліна - Ліптовський Мікулаш - Попрад - Пряшов – Кошице - Ужгород. По цьому коридору також проходить головна залізнична лінія Братислава – Кошице. Автомагістраль D1 ще недобудована, а її завершення до кінця даної каденції – традиційна передвиборча обіцянка всіх наступних урядів. Однак це ніколи не вдається.

У ситуації ще недобудованої автомагістралі D1 і ще не повністю модернізованої залізничної лінії Братислава – Кошице – кордон з Україною, інші транспортні інвестиції відходять на другий план і дещо занедбані. З цього є два винятки. Великим пріоритетом є автострада та залізнична лінія, що з’єднує Жиліну з Остравою та польським містом Катовіце, яка є частиною транс’європейських транспортних коридорів, про які я зараз поговорю. Крім того, через братиславоцентризм Словаччини так звана нульова об’їзна Братислави, яка зараз будується, опинилася «поза чергою» у списку пріоритетів.

Мережа автомагістралей і швидкісних доріг Словаччини

Автомагістралі Словаччини позначені символом D (як diaľnica), а швидкісні дороги – символом R (для Rýchlostná cesta). Нижче представлена поточна карта цільової мережі автострад і швидкісних доріг на літо 2021 року, джерело – Міністерство транспорту Словацької Республіки. Зелений – існуючий, червоний – будується, фіолетовий – планується.

Мережа автобанів:

Мережа автобанів та швидкісних доріг:

Нижче - мережа словацьких автобанів (D) та швидкісних доріг (R).

D1 Bratislava (Petržalka - križovatka s D2) - Trnava - Trenčín - Žilina - Prešov - Košice - štátna hranica SR/Ukrajina

D2 štátna hranica ČR/SR - Kúty - Malacky - Bratislava - štátna hranica SR/MR

D3 Žilina - Kysucké Nové Mesto - Čadca - Skalité - štátna hranica SR/PR

D4 štátna hranica Austria/SR - Bratislava - križovatka D2 Jarovce - križovatka Rovinka - križovatka s D1 Ivanka pri Dunaji-sever - križovatka s cestou II/502 - križovatka s cestou I/2 - križovatka s D2 Stupava juh - štátna hranica SR/Austria

Мережа швидкісних доріг:

R1 Trnava - Nitra - Žarnovica - Žiar nad Hronom - Zvolen - Banská Bystrica - Ružomberok

R2 križovatka s D1 Trenčín - Prievidza - Žiar nad Hronom - Zvolen - Lučenec - Rimavská Sobota - Rožňava - Košice

R3 štátna hranica MR/SR Šahy - Zvolen - Žiar nad Hronom - Turčianske Teplice - Martin - Kraľovany - Dolný Kubín - Trstená - štátna hranica SR/PR

R4 štátna hranica MR/SR - Milhosť - Košice - Prešov - Svidník - štátna hranica SR/PR

R5 štátna hranica ČR/SR Svrčinovec - križovatka s D3

R6 štátna hranica ČR/SR Lysá pod Makytou - Púchov - Beluša

R7 Bratislava - Dunajská Streda - Nové Zámky - Veľký Krtíš - Lučenec

R8 Nitra - Topoľčany - Hradište - križovatka s R2

Повітряний транспорт

У Словаччині насправді є лише три важливі аеропорти: Братислава, Кошице та Попрад. Однак жоднey з них не відіграє особливо важливої ролі в Європі. Попрад і Кошице мають невелике значення, як і менші аеропорти в інших словацьких містах, які вже зовсім не мають регулярних авіарейсів. Єдиний відносно важливий аеропорт знаходиться в Братиславі.

Однак аеропорт Братислави став жертвою своєї близькості до Відня. Поїздка на автобусі з Братислави до аеропорту Відня займає всього одну годину. Автобуси ходять кожну годину. Аеропорт Відня – один із найбільших у Європі, це ворота в увесь світ. Порівняно з нею Братислава схожа на аеропорт Львова до війни. Важливий, але не настільки, як ми очікуємо від аеропорту в столиці країни.

Аеропорт Братислави розташований у північно-східній частині міста, в районі Ружінов, біля популярного рекреаційного озера Злате Пєскі, в 9 км від центру міста. Дістатися можна громадським транспортом (на автобусі). Щорічно обслуговує 2 мільйони пасажирів. Для порівняння, до пандемії краківський аеропорт Баліце обслуговував приблизно 8 мільйонів пасажирів.

Словацька залізниця

Організація та трансформація словацьких залізниць

Словацькою мовою Чехословацькі залізниці називалися Československé štátne dráhy (до 1990 року), після 1990 року їх писали через дефіс як Česko-slovenské štátne dráhy, тоді як чеською мовою вони постійно писалися Československé státní dráhy. Однак абревіатура для обох мов була однаковою, тобто ČSD (хоча словацькою це має бути ČŠD). Після зникнення Чехословаччини спільні чехословацькі залізниці були розділені на Чеські залізниці - České dráhy, ČD і Словацькі залізниці (Železnice Slovenskej republiky, буквально: Залізниця Словацької республіки), скорочено ŽSR.

У 1993-2000 роках словацькі залізниці діяли під єдиною назвою та структурою Železnice Slovenskej republiky, скорочено ŽSR. Це було державне підприємство, яке займалося всім – як і Укрзалізниця. Тобто рейковою інфраструктурою, вокзалами, пасажирськими та вантажними перевезеннями. Воно також мало юридичну і фактичну монополію на експлуатацію майже всього залізничного транспорту, за винятком міжнародних сполучень, які зазвичай здійснювалися спільно або на паритетних засадах з іноземними державними перевізниками. До 1996 року це була легальна монополія, але закон, прийнятий у 1996 році, запровадив можливість конкуренції. Вона з'явився лише через кілька років.

У 2001 році в рамках реформ уряду Мікулаша Дзурінди частина підприємства відповідальна за перевезення (пасажирські та вантажні) була відокремлена від компанії Železnice Slovenskej republiky і передана новоствореній компанії Železničná spoločnosť, a. s. У 2005 році вона була розділена на компанії, які працюють і сьогодні: пасажирський перевізник  Železničná spoločnosť Slovensko (ZSSK) і Železničná spoločnosť Cargo Slovakia (ZSSK Cargo). Усі три компанії є державними.

ZSSK Cargo є найбільшим залізничним вантажним перевізником у Словаччині. Вона займає 80% ринку вантажних залізничних перевезень Словаччини.

До речі, розділення державних залізниць на окремі компанії, які займаються залізничною інфраструктурою та перевезеннями та розділення пасажирських перевезень від вантажних - це одна з умов, які поставив членським та кандидатським країнам Євросоюз. Це пов’язане з правилом, що на залізничному ринку кожної країни має бути конкуренція, тому державне підприємство або агентство, яке є власником інфраструктури, не має бути пов’язане з державним перевізником, оскільки має на рівних правах надавати доступ до рейок різним перевізникам - також приватним, регіональним та іноземним. Натомість вимога розділення вантажних перевезень від пасажирських виникає з того, щоб державний перевізник не фінансував дефіциту на пасажирських перевезеннях прибутком з перевезення вантажів, що було б нетранспарентним та обмежувало б конкуренцію. Пасажирські перевезення, однак, у цілій Європі є переважно неприбуткові і вимагають дотації від держави. Як із цим? Це нормально - однак Євросоюз вимагає, щоб організатор транспорту (держава або регіони) замовляв пасажирські послуги в перевізників (державних та приватних) на правилах транспарентних контрактів: послуги залізничних перевезень в обмін за дотацію. В таких умовах завдяки дотації перевізник має зиск і все функціонує на правилах більш-менш ринкових відносин та конкуренції, яка має покращувати ефективність, якість та прозорість транспорту.

На практиці в жодній європейській країні не запрацювала вільна конкуренція на залізничному ринку, тим не менш є різні перевізники - державні, регіональні, приватні, іноземні. Україна також у процесі інтеграції з ЄС буде змушена розділити Укрзалізницю, хоча під час війни це не є найкраще рішення. Тим не менш, варто вивчити словацький і польський досвід. Особливо тому, що не все тут пішло так як повинно, а Укрзалізниця в багатьох питаннях функціонує краще, ніж залізниці в Польщі та Словаччині.

Železničná spoločnosť Slovensko (ZSSK) є словацьким національним перевізником з домінуючою позицією на ринку міжміських і місцевих пасажирських сполучень. На деяких маршрутах йому конкурують приватні чеські перевізники RegioJet і Leo Express.

Однак, на відміну від Польщі, у Словаччині не було подальшого поділу державного пасажирського перевізника. У Польщі внаслідок поділу PKP міжміське пасажирське сполучення потрапило до PKP Intercity, регіональне сполучення – до Przewozy Regionalne (нині Polregio), крім того, ще галузеві компанії були відокремлені від державного гіганта, наприклад PKP-Енергетика, PKP-Інформатика тощо. А у відповідь на залізничний хаос і низку якість місцевого транспорту, окремі воєводства почали створювати власні залізничні компанії (Колеє Мазовецьке , Колеє Малопольське, Колеє Нижньошльоське та ін.). У Словаччині в якийсь момент залізниця теж занепадала, збиткові лінії закривалися, стан рухомого складу на місцевих маршрутах залишав бажати кращого, але попри все такого занепаду залізниць, як колись у Польщі, не було. Також не було халепи, пов’язаної зі створенням багатьох різних державних пасажирських перевізників, які в Польщі в якийсь момент почали знищувати один одного, не визнавали квитки інших перевізників тощо. З іншого боку, після початкового колапсу Польська залізниця і в якийсь момент вона досягла дна (2013 рік), і потім вона стала підніматися і розвивається досить добре. Це також стосується регіональних залізничних перевізників – свого часу маршали зробили за честь купувати сучасні поїзди для своїх Колєє Малопольське, Шльонське чи Великопольське, але цього явища не відбувається у Словаччині, оскільки місцеві органи влади не мають повноважень мати справу із залізницями. Натомість вони зосереджені на автобусному сполученні, яке, на жаль, не працює в Польщі. Наразі словацька залізниця також розвивається досить інтенсивно, але попри все, у Польщі цей процес відскоку від дна відбувається швидше – саме тому, що Словаччина цього дна не досягла.

Різниця між залізницями в Польщі та Словаччині також стосується обслуговування міських та приміських залізничних сполучень, які де-факто створюють окрему систему. У Польщі такі місцеві залізничні системи зазвичай експлуатуються окремими компаніями, наприклад, SKM у Труймісті, Warszawska Kolej Dojazdowa та SKM у Варшаві. У Словаччині фактично існує лише дві агломераційні залізничні системи: у Братиславі та у регіоні Високі Татри (Татранська електричка, про яку ми поговоримо окремо). Але й у цих випадках перевезення здійснюється ZSSK, а не місцевим перевізником. І вони працюють досить добре.

Яка модель роботи залізниці краща польська чи словацька? Однозначно відповісти на це питання неможливо. Роздробленість польської залізниці не виникла нізвідки, це була здебільшого відчайдушна спроба врятувати залізницю, що занепала, і реакція на реалії, що панували в державному гіганті PKP. Не було значних можливостей для розвитку та зміни способу мислення в бік більш реалістичної боротьби за пасажирів, оскільки замість маркетингу та покращення якості послуг відбувалося обрізання сполучень та закриття дальших і дальших ліній. На відміну від Польщі, у Словаччині не було навмисного руйнування залізниць і політики ліквідації якомога більшої кількості залізничних ліній. Важливий також відносно невеликий розмір країни. За таких умов національний перевізник досить добре справляється з пасажирськими перевезеннями як на міжміських лініях, так і на регіональних, місцевих, агломераційних та гірських лініях у Татрах. Однак у масштабах такої великої країни, як Польща, це завдання може бути неможливим.

Інше питання – різниця у фінансуванні пасажирського залізничного та автобусного транспорту між Словаччиною та Польщею. У Словаччині все просто. Усі залізничні сполучення замовляє та фінансує держава, тобто Міністерство транспорту – як міжміські, так і в межах одного регіону, тобто самоврядного краю. Але все регіональне та місцеве автобусне сполучення фінансує та замовляє самоврядний край – і всі краї дуже ретельно виконують це завдання, чого не можна сказати про Польщу. Автобуси в Словаччині доїжджають до кожного села, там практично немає такої патології, як у Польщі, де цілі гміни відключені від транспорту. Так, у Словаччині є ділянки, де немає автобусів або є лише кілька пар сполучень на день. Це ненормально, але все-таки це скоріше винятки з правил, аніж правило, як у Польщі.

Детальніше про автобуси ми поговоримо в окремому розділі про регіональні автобуси та транспортне виключення. Повернемося до питання компетенції, тобто хто відповідає за організацію громадського транспорту. У Словаччині справа дуже проста і тому все добре працює: за потяги відповідає Міністерство транспорту, а за регіональні автобуси – регіони і тільки вони. Окреме питання – громадський транспорт у великих містах, де за міські автобуси, трамваї та тролейбуси відповідає місто.

У Польщі ж у цьому відношенні повна плутанина. Залежно від ситуації організатором громадського транспорту може бути воєводський маршалок, повітове управління чи гміна, або міжмуніципальні, міжрайонні, повітово-міські товариства. Ефект у Польщі полягає в тому, що найчастіше жоден із цих рівнів місцевої влади не відчуває відповідальності за комплексну організацію громадського транспорту на своїй території. У Словаччині в цьому плані нормальніше, і це, безперечно, питання, в якому варто брати приклад із наших сусідів. Ніколи не з Польщі, де це не працює добре.

TEŽ, тобто Татранська електричка

Кожен, хто хоч раз побував у словацьких Високих Татрах, напевно звернув увагу на місцеву залізницю, що курсує на маршрутах Татранська Ломніца – Штрбське Плесо та Старий Смоковець – Попрад. Татранську електричку люди цінують хоча б тому, що вона дуже гарно вписується в ландшафт Татр і викликає асоціації з Альпами, де такі рішення поширені. Поїздка на такій залізниці мальовничим гірським маршрутом часто сприймається автомобілістами з Польщі як атракціон, особливо коли ми з дітьми.

Офіційна назва цієї системи – Tatranské elektrické železnice, або скорочено TEŽ. Але загальновживана назва - Tatranská električka. Словацькою мовою слово električka означає трамвай. Однак у випадку з Татранської залізницею слово električka походить не від трамвая, а є скороченою версією фрази "elektrické železnice", буквально "електричні залізниці". Тому воно є своєрідним аналогом українського слова електричка, яке, у свою чергу, є загальноприйнятою формою офіційного слова електропоїзд.

Однак асоціації з трамваєм не зовсім неправдиві, оскільки TEŽ — це вузькоколійна система, а отже вже лише з цієї причини несумісна з основною залізничною мережею Словаччини. Ширина колії — 1000 мм, стандартна колія — 1435 мм, широка колія (Україна, колишній Радянський Союз, Монголія та ін.) 1510 мм. Щоправда, технологічно це не трамвай, а вузькоколійка. До речі, у більшості польських міст трамвайні колії мають таку саму ширину колії, що й залізничні колії, тому не ширина робить різницю між трамваєм і поїздом.

Для будівництва гірських залізниць часто використовують вузькоколійку. Він дозволяє створювати більші нахили та вигини з меншими радіусами, що особливо важливо у складній гірській місцевості. У гірських районах вузькоколійку побудувати набагато простіше і в кілька разів дешевше «звичайної» залізниці.

Перша лінія Татранської електрички була відкрита в 1908 році після всього двох років будівництва. У той час було збудовано сполучення від Попрада до Старого Смоковця. У 1911 році було відкрито лінію від Татранської Ломниці через Старий Смоковець до Татранської Поланки, а в 1912 році її було продовжено до Штрбського Плеса. Також було заплановано сполучення від Штрбського Плеса до Ліптовського Градка, але інвестиція не здійснилася через те, що почалася Перша світова війна.

Татранська електрична залізниця складається з двох ліній: Попрад – Старий Смоковець і Татранська Ломніца – Старий Смоковець – Штрбське Плесо, загальною протяжністю 35 км. Фунікулер Штрба – Штрбське Плесо часто зараховується до складу Татранської електрички, хоча формально вона не належить до TEŽ. Це окрема юридична особа, хоча також управляється Словацькою залізницею та розглядається цими залізницями в пакеті з TEŽ.

Фунікулер Штрба – Штрбске Плесо словацькою мовою називається ozubnicová železnica (OŽ), яку в народі називають «zubačka». Довжина маршруту 4,6 км, є одна проміжна станція Tatranský Lieskovec. Вона відіграє важливу роль, оскільки з'єднує головну залізницю Братислава-Кошице з системою Татранської електрички. Другим таким місцем є станція в Попраді, де можна пересісти прямо з поїздів далекого та регіонального сполучення на TEŽ. Це було вирішено цікавим чином, тому що кінцева станція Татранської залізниці проходить перпендикулярно розташованим нижче залізничним платформам стандартної колії, потяги заходять туди по естакаді над платформами класичних поїздів, а до платформ TEŽ можна дістатися ескалаторами від холу вокзалу.

Татранська Ломніца також є пересадковою станцією для стандартної та вузькоколійної татранської залізниці. Окрім Татранської електричної залізниці, існує також раніше побудована лінія стандартної колії Татранска Ломніца – Студений Потік. Залізнична станція Studený Potok розташована в селі Veľká Lomnica, на залізничній лінії Попрад - Кежмарок - Стара Любовня - Плавеч.

Все це доповнює наземна канатна дорога Старий Смоковець – Гребієнок. Вона була збудована у 1908 році і дуже нагадує польську канатну дорогу на Губалувку. Однак вона належить не Словацькій залізниці, а туристичному магнату TMR (Tatry Mountain Resorts). Ця компанія також володіє та керує канатною дорогою з Татранської Ломниці на Ломницький Щит.

Мережа залізниць Словаччини

Загальна протяжність залізничної мережі Словаччини становить 3627 км, що дає щільність 74 км на 1000 квадратних кілометрів території країни. Словацька залізнична мережа, незважаючи на складніші умови рельєфу, дещо щільніша за польську. У Польщі довжина діючих залізничних ліній станом на 2018 рік становить 19 200 км. У розрахунку на 1000 квадратних кілометрів це дає лише 61,4 км.

Якщо підрахувати довжину діючих залізничних ліній на мільйон мешканців, то для Польщі порівняння ще невигідніше. У Польщі на мільйон жителів припадає 505 км залізничних колій, у Словаччині — 672 км.

Найважливішими залізничними магістралями, звичайно, є ті, через які пролягають транс'європейські транспортні коридори. Абсолютно найважливішим маршрутом словацької залізниці є вже згадана лінія Братислава-Кошице. Він пролягає досить окружним шляхом через північ країни, досягаючи Жиліни, Ліптова та Татр. Швидкі потяги (rýchlik) та Інтерсіті курсують майже щогодини на маршруті Братислава - Жиліна - Попрад - Кошице, і в кожному з них (крім нічних) є вагон-ресторан. Дорога поїздом між Кошицями і Братиславою займає 5:50 - 6:30 годин, поїздом Інтерсіті - 4:45 годин. Маршрут Попрад - Братислава займає 4:35 годин експресом, а Інтерсіті - 3:45 годин.

Залізнична мережа. Джерело - Міністерство транспорту СР:

Найважливіші міжнародні залізничні сполучення та співробітництво із залізницями інших країн

Словацька залізниця набагато більше інтегрована із зовнішнім світом, ніж польська залізниця. Однак це не стосується сполучення з Польщею, яка є сусідом Словаччини з найгіршим залізничним сполученням. З Польщею навіть менше прямих сполучень, ніж з Україною, хоча Україна знаходиться поза Європейським Союзом і Шенгенської зоною, і використовує іншу залізничну систему (широкі колії та відповідні обмеження на кордоні). У цьому контексті заслуговує на визнання дуже хороша залізнична інтеграція Словаччини з іншими сусідами (Австрією, Чеською Республікою та Угорщиною), а також досить хороші сполучення з країнами, розташованими далі (Хорватія, Сербія, Румунія, Німеччина), у які можуть дістатися зі Словаччини протягом розумного періоду часу та без зайвих пересадок.

Безумовно, найважливішим є сполучення з Австрією, яке складається з поїздів, що курсують щогодини або частіше з Братислави до Відня. Потяги, що з’єднують обидві столиці, курсують двома маршрутами: північний – від головного вокзалу через Девінську Нову Вес (мальовничий район Братислави, функціонально окреме місто-супутник) і Маархег та південний – через станцію Петржалка в Братиславі та Кіттзее (тобто через Бургенланд). Дорога в обох випадках займає близько години, а тарифні рішення, які тут використовуються, демонструють справді хорошу співпрацю не лише між словацькою та австрійською залізницями, а й транспортними департаментами обох міст. Окрім стандартного квитка та пропозиції «туди й назад» за привабливою ціною, ми також можемо придбати квиток на поїзд, який також покриває проїзд у громадському транспорті Відня та Братислави в цей день. Це також працює навпаки: придбавши звичайний квиток на братиславський MHD (громадський транспорт) в автоматі на трамвайній зупинці, ви можете подорожувати не лише братиславськими автобусами, трамваями та тролейбусами, але й усіма поїздами в межах міста. Включно з міжнародними поїздами на маршруті Братислава-Відень, які обслуговує австрійський перевізник ÖBB, на ділянці в межах Братислави, наприклад, від головного вокзалу до Девінської Нової Всі або Петржалки.

Залізничні коридори. Джерело - Міністерство транспорту СР:

Крім сезонних сполучень і причепних вагонів, інших прямих словацько-австрійських сполучень майже немає. Однак і немає такої потреби. Цілком достатньо залізничного сполучення Братислава-Відень, додатково посиленого численними автобусними і навіть водними сполученнями (дорога на кораблі займає всього півтори години). Якщо ви хочете поїхати кудись далі в Австрію чи Європу, просто доберіться до Відня та пересідайте там на австрійський поїзд. Водночас австрійська та словацька залізниці дуже добре співпрацюють, взаємно сприяючи міжміському сполученню з пересадками.

Сполучення Братислава – Відень набагато важливіше, ніж інші міжнародні сполучення. Власне, їх можна вважати агломераційними поїздами, а дуополію Братислава-Відень – дуже цікавим прикладом транскордонного мегаполісу, який навіть отримав назву «місто-близнюк». Щодня або кілька разів на тиждень сотні, якщо не тисячі пасажирів користуються цими поїздами, щоб доїхати на роботу в сусідню країну. Зі зрозумілих причин найчастіше це братиславці, які працюють у Відні, хоча протилежний напрямок поїздок нікого не дивує - у братиславських корпораціях працює досить велика кількість віденських спеціалістів і високооплачуваних менеджерів. Існує також спільне явище тісної взаємодії та ділових контактів між цими двома містами – регулярні поїздки до Братислави/Відня для ділових зустрічей або зустрічей у рамках однієї транскордонної корпоративної структури (наприклад, братиславський офіс міжнародної корпорації підпорядкований головному офісу у Відні, більшість питань вирішується онлайн, але іноді бувають особисті зустрічі). І хоча значна частина подорожі здійснюється на автомобілі (Братислава та Відень з’єднані шосе), залізниця тут має неоціненне значення, головним чином через західноєвропейську культуру екотранспорту, яка переважає у Відні, а також пов’язані з цим паркування та тарифна політика, яка заохочує людей обирати громадський транспорт, зокрема метро, трамвай та потяг. Подорожуючи з центру міста в центр міста, потяг просто найшвидший, найзручніший і найдешевший, а годинний час у дорозі можна використати, щоб попрацювати за ноутбуком у поїзді чи почитати ранкову газету.

Оскільки ми говоримо про сполучення між Братиславою та Віднем, як екскурс і цікавий факт, варто згадати, що в теплі місяці (з квітня по жовтень) подорожі на кораблі також дуже популярні. Судна на підводних крилах, що сполучають дві столиці, долають відстань між двома столицями всього за півтори години, що всього на півгодини більше, ніж поїздом або автобусом. Пасажирські причали в обох містах розташовані в самому центрі, тому в деяких сполученнях подорож кораблем навіть обходиться швидше. Отже, хоча судна на підводних крилах є переважно туристичною визначною пам’яткою або транспортним засобом, який використовують жителі Братислави та Відня для випадкових подорожей (наприклад, для суботнього обіду та покупок), ми також можемо зустріти серйозних бізнесменів у костюмах, які працюють на кораблі за ноутбуком.

Щоденні транскордонні поїздки на роботу в межах словацько-австрійського мегаполісу не обмежуються лише маршрутом Братислава-Відень. Принаймні десяток, а то й кілька десятків тисяч словаків обрали специфічну форму «еміграції» — користуючись дешевизною землі, купували земельні ділянки й будували будинки в австрійських селах і містечках поблизу Братислави, досі ставлячись до Братислави як до свого життєвого центру. Більшість із цих людей навіть не намагаються працювати в Австрії, вони часто навіть погано знають німецьку та англійську мову, ставляться до Австрії як до спальні та щодня їздять на роботу чи навчання до столиці Словаччини. Точно такий же принцип діє і у відносинах з Угорщиною, словаки масово поселяються в угорському селі Райка та сусідніх селах.

Однак у цих місцевих сполученнях домінує не потяг, а автомобіль, а також поїздки міським автобусом (міські транскордонні лінії громадського транспорту Братислави до Гайнбурга та Райки). Більшість австрійських міст, де проживають словаки, не мають залізничного сполучення з Братиславою. Бувають також такі випадки, як Kittsee, де залізнична станція розташована на околиці села, а пункт призначення (місце роботи в Братиславі) часто знаходиться далеко від станції, отже, «pendleri» обирають машину або іноді велосипед.

У відносинах між Словаччиною та Угорщиною існує також дуже хороша залізнична співпраця. Тут головну роль відіграє міжміське сполучення між Братиславою та Будапештом, уздовж модернізованої залізничної лінії, що з’єднує Прагу з Будапештом і дозволяє поїздам рухатися зі швидкістю понад 120-160 км/год.

Натомість відмінне залізничне сполучення з Чеською Республікою є результатом традиції спільної держави та пов’язаних із цим добрих міжлюдських стосунків між чеськими та словацькими залізничниками та офіційними особами. Це також означає дружню транспортну пропозицію, адаптовану до потреб пасажирів, і привабливу тарифну політику.

У сполученнях з Україною заслуговує на увагу потяг Кошице-Мукачево, який курсує повністю європейською колією, тому немає потреби у трудомісткій заміні візків.

У 2020 році розпочато концептуальну роботу з реконструкції закритої нормальної колії також на 20-кілометровій ділянці Чоп – Ужгород. Лінія мала бути готова у 2022 році, але цьому завадила пандемія, а потім війна. Завдяки цьому проекту столиця Закарпаття також буде сполучена залізницею зі Словаччиною, Угорщиною, Чехією та Австрією. Паспортне та митне оформлення на станції Ужгород відбуватиметься так само, як і в аеропортах, тому потяги на кордоні стояти не будуть. Дорога потягом з Ужгорода до Будапешта триватиме лише 4 години, а до Кошиць – близько 2,5 годин. На момент написання цієї книжки майбутнє цього проекту все ще невідоме. Але його реалізація дуже важлива для розвитку всієї України та її євроінтеграції, особливо в нинішніх умовах, коли йде війна, а Ужгород є важливим і безпечним містом.

Громадський транспорт - регіональні автобуси

Ситуація в Україні є яка є, однак є певні питання, у яких Україна навіть у часи війни функціонує краще, ніж багато навіть цілком розвинених країн Європи. Серед них - доступність громадського транспорту.

Як це можливе? - спитаєте, це жарт - скажете. Адже ми всі розуміємо, що старі, повільні українські поїзди не можуть рівнятися сучасним швидкісним потягам у Франції, Німеччині чи Швейцарії, а ось українські маршрутки та старі приміські автобуси... Ну ж усі знаємо, як воно є.

Однак як не парадоксально, але навіть ці недосконалі українські поїзди, старі автобуси та незручні маршрутки мають одну перевагу над громадським транспортом у багатьох районах Польщі та деяких інших країн Європи: вони принаймні є. Так, головна перевага українського громадського транспорту така, що він взагалі існує і як на європейські поміри творить цілком густу мережу місцевих, регіональних та міжміських сполучень. Щоб не сказати про цей український транспорт, але він сполучає районний центр з практично всіма громадами та селами, сполучає районний центр з обласним містом, а українська залізнична мережа - набагато густіша за польську чи словацьку. Повірте, але поляки в багатьох місцях багато б дали за це, щоб мати у себе хай б такі українські маршрутки та електрички, оскільки до багатьох польських сіл і містечок не доїжджає жоден громадський транспорт, або є тільки 3 пари маршруток у день - а і то тільки в робочі дні. В інших країнах ЄС аж такого занепаду громадського транспорту немає, але навіть у Німеччині знайдете райони, де жодні або майже жодні автобуси не курсують і до найближчої залізничної станції або автобусної зупинки мусите іти 6-8 км пішки. Там принаймні як правило створили можливість доїхати ці 6-8 км на велосипеді по добрих і безпечних асфальтних велодоріжках і залишити велосипед біля вокзалу. В Польщі ще зустрічається часто іншу ситуацію: якийсь транспорт є, але неякісний - це так звані “буси” або “бусяжі”, тобто ті ж самі маршрутки, які невідомо чи приїдуть, не відомо за яким розкладом курсують і невідомо чи зупиняться на зупинці. Трохи як в Україні в багатьох місцях, але цих польських “бусів” ще менше, ніж українських маршруток. Та ще така ситуація: ідеш дорогою або через село, бачиш зупинку і дивишся розклад. Ніби-то якісь розклади руху автобусів висять - порвані, різних перевізників, кожен інший. Однак ніяк невідомо, який з них актуальний. Найчастіше - жоден. А інколи виявляється, що насправді курсує автобус, якого на розкладі немає - бо конкуренція зірвала або сам перевізник не повісив розклад. Оце - Польща.

Це явище має свою назву - поляки називають це wykluczenie transportowe, англійською - це transport exclusion і є на цю тему багато наукових досліджень та публікацій. Це стан соціального виключення через відсутність або погану доступність громадського транспорту. І це дуже велика проблема багатьох країн Європи, перш за все Польщі, але не тільки, бо це загальноєвропейське - а також американське явище. Не маєш машини або не вмієш чи не зможеш нею керувати - маєш обмежену можливість нормального функціонування у суспільстві та взагалі у житті, включно з проблемами з добиранням на роботу, до лікаря, школи, магазину, до найближчого міста чи за розвагами.

Як не парадоксально, але в країнах ЄС ця недоступність та соціальне виключення людей стосуються не тільки відносно бідних країн та регіонів, але також цих найбагатших. У Польщі набагато краща ситуація з громадським транспортом була за комунізму та в бідних 90-тих роках, ніж зараз, коли Польща в усіх інших питаннях досягла неабияких успіхів. Це були, правда, старі і неякісні потяги та автобуси тієї ж доби - але були і курсували часто та густо. Починаючи з 1990 року з кожним роком доступність громадського транспорту ставала у Польщі меншою і меншою, скорочували кількість сполучень, цілі села та містечка стали позбавлені доступу до потягів і автобусів. Люди які не мали як доїхати на роботу чи до лікаря, хоч-не-хоч купували машину, навіть якщо цього не хотіли - а відтак перестали користуватись і цими набагатьома сполученнями, які ще залишились. Накінець і їх ліквідували, оскільки вже майже ніхто ними не їздив. Оце польська реальність.

Зараз вже всі розуміють, що це - велика проблема і її треба протидіяти. Громадський транспорт ніде в Європі (окрім сполучень дальнього спрямування) не заробляє на себе і не може функціонувати від державної дотації - хіба що це буде 1-2 сполучення за день, яке не творить комплексної транспортної системи і нічого не вирішує. Тому в розвинених країнах ЄС мережу регіональних автобусів визначають і фінансують державні органи - організатори громадського транспорту і роблять це подібним способом, як це в Україні функціонує на залізниці: мережа сполучень мусить щільно покривати територію даного регіону та відповідати потребам пасажирів. Організатори громадського транспорту - це переважно органи місцевого (регіонального) самоврядування або утворені ними юридичні особи. Самі перевезення виконують приватні перевізники, яких обирають за тендером та які окрім надходжень з квитків отримують ще відповідну дотацію від організатора. Перевізниками можуть бути також товариства, утворені місцевим самоврядуванням - наприклад регіональні та комунальні автобусні та залізничні підприємства.

Ця система в одній країні функціонує краще, в іншій гірше, в кожній є свої відмінності та свої проблеми. Найгірше воно функціонує (або точніше не функціонує) у Польщі. Відносно добре - в Німеччині. Але найкраще в Австрії, Чехії та власне у Словаччині.

Україна рано чи пізно буде потребувати вивчити іноземний досвід з успішного організування та управління регіональним громадським транспортом та його розвитку і маркетингу. Зараз ще парадоксально громадський транспорт в Україні тримається на бідності багатьох жителів, які користуються ним, оскільки не мають на вибір: не мають автомобіля, грошей або не можуть сісти за кермо через вік, погане здоров’я або інвалідність. Проблеми робляться тоді, коли дедалі більше людей через зростання матеріального статусу купують автомобіль та повністю відмовляються від потягів та автобусів. До того доходить ще погана “мода” на автомобіль, хоча на Заході дедалі більше людей навпаки вважає модним та екологічним громадський транспорт (Німеччина, Скандинавія, Швейцарія). Якщо організатори громадського транспорту, чиновники, політики та перевізники не вміють конкурувати якістю та маркетингом з автомобілями, відбувається ситуація така як у Польщі - цілковитий колапс та занепад. І це загрожує також Україні і то в найближчі роки.

Що робити? У питанні громадського транспорту орієнтуватися на Словаччину, ніколи не на Польщу. Не буде перебільшенням сказати, що спосіб, у який функціонують регіональні автобуси в Словаччині, є одним із найкращих у Європі. Це працює навіть краще, ніж у багатьох регіонах Німеччини. Чому тоді майже ніхто про це не знає? Причиною є менталітет самих словаків, які дуже критично ставляться до власної держави і народу, люблять нарікати і ніколи не признають, що щось у них добре працює.

У чому рецепт успіху словацького громадського транспорту? На простоті повноважень державних органів у цьому питанні. У Словаччині всі залізничні сполучення фінансує держава (Міністерство транспорту), а всі регіональні автобусні сполучення замовляють та фінансують регіони - самоврядні краї. І все. Звісно, ще є міський транспорт, який є компетенцією міст (великих і середніх), але це само собою зрозуміло. Тимчасом у Польщі і інших країнах, де громадський транспорт функціонує погано, проблемою є роздрібненість компетенцій. У Польщі за автобуси відповідають усі: воєводства, повіти, гміни (громади), повітово-гмінні об’єднання, повітово-повітові об’єднання, міжгмінні об’єднання, управління метрополії та ще існують агломераційні автобусні сполучення великих міст яких співфінансують навколишні гміги. Як результат, жоден із них не робить цього добре. Навіть німецька модель, яка спирається на транспортних об’єднаннах, не завжди працює добре. У Словаччині, звісно, не все ідеально, але відносно добре це все працює.

Організація регіонального автобусного транспорту є важливою частиною завдань самоврядних країв і на це йде як правило 3-10% регіонального бюджету. Всі знають, що робити, є відповідні структури, команда, спеціалісти. Відтак у кожному регіоні є густа мережа автобусних сполучень, яких налічується навіть 200-300 на регіон і більше.

Однак, навіть Словаччина мусила змагатись із загальносвітовими трендами, пов’язаними з відпливом пасажирів з автобусів до власних автомобілів. Якість і доступність словацького автобусного транспорту також поступово погіршувалась, особливо якось у 2005-2018 роках. Було менше пасажирів (оскільки частина пересідала до власних автомобілів), відтак організатори скорочували кількість сполучень. Проблемою було також те, що організатори транспорту та перевізники нічого не змінювали - так як вони навчилися організувати транспорт у 90-тих роках, так це продовжували у 2015 році, лише модифікуючи розклад та модернізуючи флот автобусів. Водночас потреби населення змінювались, одні села скорочувались, інші навпаки росли, змінювались напрямки подорожей пасажирів, люди вже їздили на роботу не туди, куди перед 30-ми роками.

Приблизно в роках 2018-19 словаки почали проводити реформу громадського транспорту. Самоврядні краї почали творити нові інституції IDS - Integrovaný dopravný systém (Інтегрована транспортна система), які мають формулу товариств з обмеженою відповідальністю, заснованих будь окремим самоврядним крайом (Братиславський ІДС, Жилінський ІДС), або двома краями (IDS Východ у Кошицях, який заснували Пряшівський і Кошицький край для спільного управління громадським транспортом цілої Східної Словаччини).

IDS перейняли від чиновників завдання з організації автобусного транспорту та стали на ново проектувати мережу регіональних автобусів, вже відповідно до сучасних потреб та стандартів. Головний принцип: інтеграція залізничного та автобусного транспорту. Потяги фінансує міністерство, а автобуси - регіони, тому раніше бувало так, що курсував поїзд, а паралельно з ним автобус за цим самим маршрутом і у подібних годинах, а в інших місцях бракувало транспорту. Тепер це вже не відбувається. Створили автобусні сполучення, які уможливлюють добратися на найближчу залізничну станцію та пересісти на поїзд, а якщо один із них запізниться - другий зачекає на пасажирів. Також створили спільні тарифи на поїзди та автобуси (один квиток) та сучасні технологічні рішення: купівля та управління квитками у застосунку на телефоні, можливість слідкувати онлайн за автобусом, центр контакту у разі аварії або запізнення тощо.

Водне господарство та судноплавство

Словацькі річки та їх опосередкований вплив на стан Чорного та Балтійського морів

Переважна більшість території Словаччини (96% площі країни) лежить в басейні Чорного моря, в басейні Дунаю. Найбільшою словацькою притокою Дунаю і річкою, що повністю розташована на території Словаччини, є Ваг, витоки якої знаходяться в Ліптові. У верхній течії гір Ваг живиться гірськими потоками та річками з північних схилів Низьких Татр і з південних схилів Західних Татр, а також мінімальною мірою також з південно-західної частини Високих Татр (Копрова Долина, західні схили Криваня). Важливою притокою Вага є річка Орава, частиною якої є Оравське озеро, яке також живиться водами з польської частини Орави. Потоки з північних схилів словацьких Західних Татр (Долина Рогацька, Оравіце) та інших гір і пагорбів у цьому районі також впадають в Ораву. У Жиліні у Ваг впадає ще одна велика притока – річка Кусуца.

Важливими притоками Дунаю, які лише частково пролягають на території Словаччини та мають транскордонний характер, є: Морава (тече з Чеської Республіки та в Словаччині, утворюючи словацько-австрійський кордон), Горнад, Іпель і Латориця.

Решта 4% території Словаччини лежить у басейні Вісли, у водозбірній зоні Балтійського моря. Значна частина Спіша, Високих Татр і Бельянських Татр лежить у басейні Балтійського моря, а Горнад, який вже знаходиться в басейні Дунаю, також є важливою річкою в Спіші. Найважливішою словацькою річкою з басейну Вісли є Попрад, в який впадають гірські потоки з переважної частини словацьких Високих Татр і частини Белянських Татр.

Ви можете прочитати про периферійні країни Балтії, такі як Словаччина, Чехія, Україна та Білорусь, у багатьох дослідженнях про балтійську співпрацю з екологічної точки зору. Така співпраця має місце і є досить інституціоналізована, як ми бачимо, наприклад, під час візиту до Спіша. На інформаційних табличках біля нових очисних споруд біля Попрада ми можемо прочитати про їхній вплив на чистоту Вісли та Балтійського моря та про те, що вони збудовані за підтримки європейських фондів, а одним із критеріїв для надання субсидій був їхний транскордонний характер. Чистота транскордонних вод є предметом роботи міжурядових комісій та робочих груп, у тому числі польсько-словацьких. Співпраця стосується не лише прикордонних ділянок річок (наприклад, Дунаєць, Попрад), але, насамперед, передачі річкового забруднення з однієї країни в іншу та співпраці для покращення стану води. Словаччина, як «периферійна держава Балтії», є спостерігачем у Раді держав Балтійського моря, важливій міжнародній організації, що займається, серед іншого, питаннями транспорту, судноплавства, туризму та захисту навколишнього середовища в широкому розумінні регіону Балтійського моря, який дуже часто визначають як басейн Балтійського моря. Ще однією дуже цікавою формою співпраці Балтійської Словаччини є міжнародна мережа Балтійського університету в Упсалі. Програма Baltic University – це мережа з 86 університетів у кількох європейських країнах. У Словаччині Національний центр Балтійського університету знаходиться в Аграрному університеті м. Нітра, а кафедра водного господарства Словацького технічного університету в Братиславі також належить до мережі. Діяльність Балтійського університету в Словаччині включає наукові дослідження сталого розвитку та Балтійського моря, лекції про Балтійське море для словацьких студентів і навіть круїз на навчальному кораблі по Балтійському морю. Я можу додати, що Балтійський університет є чудовою ініціативою, і що особливо цікаво, це широкий територіальний охоплення цієї програми, включаючи залучення периферійних країн Балтії (Чехії, Словаччини, України, Білорусі) до співпраці для чистоти Балтійського моря, яке також є зоною міжнародного співробітництва та джерелом сталого розвитку. У 2007-2008 роках я брав участь у цій програмі та закінчив курси «Довкілля Балтійського моря» та «Сталий Балтійський регіон» у Гданському університеті, які завершилися іспитом. Рекомендую це всім, хто має можливість.

У цьому контексті також варто згадати величезні запаси чистих підземних вод на Житньому острові на схід від Братислави (між Дунаєм і Малим Дунаєм і нижньою частиною Вага). Вони служать ресурсами питної води. Очікується, що через зміни клімату та висихання річок через 20-30 років у всій Європі виникне серйозний дефіцит питної води. Вода вже стає дефіцитним ресурсом, тому утримання води настільки популярно. У цьому контексті довгострокові перспективи Словаччини виглядають непогано. Словаччина має величезні запаси підземних вод, чистої джерельної води та води чистих гірських потоків, які тут більші, ніж у Польщі та інших переважно рівнинних країнах, на додаток до численних водозборів та штучних озер на річках Ваг, Орава та інших, а також відносно чисті води Дунаю. Ми живемо в цікаві часи зміни клімату, коли всі описані вище питання управління водними ресурсами стають дедалі важливішими. Це, безумовно, також будуть цікаві аспекти міжнародної співпраці.

Водний транспорт – загальні відомості

Пишучи про морську та судноплавну промисловість Словаччини, можна згадати популярний жарт комуністичних часів, коли радянські товариші, відвідуючи Прагу, були здивовані, побачивши табличку з написом «Міністерство морських справ Чехословаччини». – Навіщо вам Мінморгоспу? У вас немає виходу до моря, зазначили росіяни. - Ну і що? Адже у вас є і Міністерство культури, відповіли чехи.

Однак насправді вам не обов’язково мати фізичний доступ до морського узбережжя, щоб брати участь у глобальній морській економіці та мати інтереси у світових морях і океанах. Більшість світової торгівлі відбувається морем, особливо міжконтинентальна торгівля - наприклад, імпорт із Китаю чи Таїланду, експорт до Америки чи Африки. Морська торгівля також відбувається з такими важливими європейськими країнами, як Великобританія, Ірландія та скандинавські країни. У цьому всьому бере участь і Словаччина, звісно, не через власні морські порти, бо вона розташована не біля моря, а використовуючи морські порти інших країн.

Словаччина не тільки має відношення до морської торгівлі за посередницьтвом морських портів інших країн, але також має розвинений річковий транспорт. Столиця країни, тобто Братислава, лежить на Дунаї - найбільшій водній магістралі Європи, яка сполучає Україну та Румунією з Німеччиною та морські порти Чорного моря з морськими портами Північного моря.

Внутрішнє судноплавство в Словаччині

Водні шляхи Словаччини - судноплавство по Дунаю, Вагу та інших річках

Територією Словаччини проходить міжнародний водний шлях Дунаю, який також має статус транс'європейського транспортного коридору. Дунай — друга за величиною річка Європи (після Волги), а також найбільша річка нашої західної частини континенту (тобто Європи без Росії). Довжина становить аж 2845 км, а басейн Дунаю займає значну частину Центральної Європи. Для порівняння, довжина річки Вісла становить 1047 км.

Судноплавство по Дунаю можливе від німецького міста Ульм вниз за течією. Регулярне транспортування вантажів більшими кораблями починається під містом Кельхайм у Баварії. Поблизу Кельхайма від Дунаю розгалужується німецький канал Рейн-Майн-Дунай, побудований у 1960-1992 роках, довжиною 170 км. Найважливіші міста, розташовані на цьому каналі: Франкфурт-на-Майні, Нюрнберг і Регенсбург - отже, Словаччина та інші придунайські країни (включаючи Румунію, Сербію, Україну) мають зручне водне сполучення з цими важливими економічними центрами Німеччини. Це ще один приклад того, чому Словаччина так добре економічно пов’язана з Німеччиною та Австрією.

Канал Рейн-Майн-Дунай з'єднує порти Чорного моря та всю південну частину Центральної Європи (включаючи Словаччину, Угорщину, Австрію) з портами Північного моря з високоіндустріалізованим і багатим регіоном, включаючи Нідерланди, Бельгію і порти західної Німеччини. Отже, Дунай разом із вищезгаданим каналом є найбільшою внутрішньою магістраллю в Європі, унікальною судноплавною річкою такого масштабу та економічного значення. Це шанс для України, яка також є дунайською державою та після 2022 року почала активно інвестувати в розвиток дунайських портів та пароплавства.

З точки зору судноплавства Дунай ділиться на три ділянки:

1. Верхній Дунай від Кельхайма до Комарна на словацько-угорському кордоні – найгірша судноплавність, менші судна.

2. Середній Дунай від Комаром/Комарна до Дробета-Турну Северин у Румунії – краща судноплавність, більші кораблі

3. Нижній Дунай від Дробета-Турну Северин до гирла - також доступний для морських суден. На Нижньому Дунаї є не тільки річкові порти, а й морські. Прикладом є, серед іншого, український порт Ізмаїл та Рені і, що цікаво, молдавський морський порт Джурджулешті. Молдова не має виходу до моря, вона навіть не розташована на Дунаї, але завдяки співпраці з Україною побудувала причал для морських суден на річці Прут, біля її впадіння в Дунай.

Дунай має статус міжнародної річки. Це означає, що свобода судноплавства встановлюється для комерційних і туристичних суден усіх країн, у тому числі тих, що не знаходяться на Дунаї. Цей статус дещо схожий на статус морських вод, дещо спрощуючи, тому Дунай є чимось на кшталт екстериторіальних вод, хоча й не в сенсі відкритих морських вод.

Друга за важливістю водна артерія в Словаччині після Дунаю і єдина, що повністю пролягає на території країни, це Ваг. Це найбільша словацька річка, що повністю пролягає в Словаччині. Ваг (слов. Váh) має довжину 403 км, витікає в регіоні Ліптова між Високими, Західними та Низькими Татрами, протікає м. ін. через Ліптовський Мікулаш, Ружомберок, Жиліну, Поважську Бистрицю, Пухов і Тренчин і впадає в Дунай у Комарні, де на місці злиття цих двох річок розташований один із найважливіших дунайських портів. Ваг несе стільки води, що після введення її в Дунай річка нижче Комарни отримує вищу категорію судноплавності. Звідси важлива роль Комарна та сусіднього угорського міста Комаром як важливого місця на карті судноплавства цієї частини Європи.

У минулому Важський каскад часто розливався і викликав повені, тому в 20 столітті був побудований Вазький каскад - система з 22 дамб, штучних озер і гідроелектростанцій. Перше з них – Liptovská Mara (Ліптовське озеро або Ліптовське море біля Ліптовського Мікулаша), найновіше – Vodné dielo Žilina (Жилінське водосховище), введене в експлуатацію в 1997-98 рр. (на набережній уздовж водойми є асфальтований пішохід і велосипедна доріжка, одне з найкращих місць для катання на роликових ковзанах у Словаччині). У рамках каскаду водні сходи були побудовані також на притоках Вага, включно з річкою Орава - найважливішим з них є відоме та популярне озеро Орава, найбільше озеро Словаччини. Гідроелектростанції мають велике значення для словацької енергетики (як я вже згадував, 17% електроенергії в Словаччині виробляється на гідроелектростанціях, більшість із них – Важецькому каскаді), вони також важливі для збереження води, туризму та відпочинок (пляж, плавання, вітрильний спорт, віндсерфінг, катання на роликових ковзанах по асфальтовим набережним). Однак до недавнього часу каскад був лише мінімально придатний для цілей судноплавства.

Лише на початку 1990-х років була створена амбітна програма розвитку водного шляху Вагу, яка включала, серед іншого: реконструкцію існуючих водних майданчиків таким чином, щоб надати їм навігаційну функцію і водночас адаптувати їх до сучасних екологічних стандартів. Тому програма передбачає будівництво шлюзів та інших судноплавних і навігаційних споруд, а також відсутні рибопроходи (у 1950-х і раніше про таке не думали, сьогодні це необхідно і очевидно).

У верхній течії Вага, тобто від витоків до Жиліни, в гірській місцевості є кілька досить великих водосховищ, а саме, починаючи від витоків: Vodná nádrž Čierny Váh, Liptovská Mara, Vodná nádrž Bešeňová, Krpeľany (щойно нижче місця, де Орава впадає в річку Ваг) і Vodné dielo Žilina. Незважаючи на вражаючі розміри, водосховища над Жиліною не будуть використовуватися для судноплавства (за винятком місцевої навігації, наприклад, невеликих туристичних кораблів і яхт). По-перше, причиною є занадто малі витрати води, а отже, і занадто мала глибина річки в її верхів'ях; по-друге – це передбачало б занадто велике втручання в річку в її гірській частині, по-третє – створена таким чином ділянка водного шляху, незважаючи на великі витрати, вела б «в нікуди», закінчувалася б у невеликих центрах, таких як Ружомберок чи Ліптовський Мікулаш , без перспектив побудови будь-яких розумних каналів та навігаційних шляхів, що з’єднували б Верхній Ваг з Горнадом чи Віслою.

Відповідно до планів уряду та експертних досліджень, Ваг остаточно буде судноплавним від гирла в Комарні до Жиліни включно, де в майбутньому планується побудувати великий порт і важливий логістичний центр. Це має сенс, оскільки Жиліна є важливим промисловим центром, зокрема: автомобільний завод KIA та інші великі заводи, зацікавлені у використанні водних шляхів для експорту промислових товарів та імпорту сировини та комплектуючих. Як ми вже говорили, словацька промисловість майже на 80% орієнтована на експорт, а використання водного шляху дозволяє значно скоротити транспортні витрати, особливо якщо продукт буде експортуватися на великі відстані. Крім того, словацькі промислові підприємства, які є частиною глобальних корпорацій, сильно залежать від постачання комплектуючих з-за кордону, переважано з Китаю, але не тільки. Німеччина та Австрія є важливими торговельними партнерами Словаччини, тому все підходить: після завершення будівництва водного шляху Ваг продукція Жилінської промисловості дешево та екологічно транспортуватиметься кораблями до таких важливих міських центрів, як Відень, Будапешт чи Франкфурт-на-Майні, а також доставляються водним шляхом до важливих морських портів Північного та Чорного морів. Крім того, Жиліна є одним із найважливіших транспортних вузлів Словаччини на перехресті європейських автомагістралей і залізничних коридорів, включаючи автомагістраль і магістральну залізницю до Польщі. Таким чином, регіон ідеально пов’язаний з промислово розвиненим регіоном польської Сілезії, та Західною Малопольщею, для яких він може стати важливим портом у майбутньому. З цієї причини регіон Жилінської агломерації та сусідні регіони в радіусі 50 км від Жиліни можуть стати ще більш важливими після завершення інвестицій у судноплавство. Тому Жилінський край має дуже великий потенціал зростання, який, на жаль, не повністю реалізований.

Нижні частини менших річок східної Словаччини, які з’єднуються з Дунаєм через територію Угорщини, також є судноплавними. Словацька програма передбачає зробити частково судноплавними нижні частини річок Бодрог, Лаборец і Горнад.

На початку слід зазначити, що правові питання внутрішнього судноплавства регулюються Законом про внутрішнє судноплавство (Zákon č. 38/2000 Z. z. o vnútrozemskej plavbe). Незважаючи на це, Словаччина також має морське законодавство, про яке ми поговоримо окремо. Попри відсутність виходу до моря (а може через це – немає історії та негативного впливу різноманітних лобі), словацьке морське законодавство є одним із найкращих у Європі. Завдяки хорошому законодавству в певний момент Словаччина мала більше кораблів під словацьким прапором, ніж Польща під своїм національним прапором.

Словацькі річкові порти

Відповідно до Європейської конвенції AGN про основні водні шляхи, внутрішні порти міжнародного значення повинні відповідати кільком важливим критеріям. До них відносяться: розташування на водному шляху міжнародного значення, достатній зв’язок із мережею залізниць і автомобільних доріг європейського значення, річна перевантажувальна потужність понад 0,5 млн. тонн, хороші умови для розвитку портової діяльності та розвитку промислової діяльності поблизу порту. Вони також повинні забезпечити можливість перевантаження та зберігання стандартизованих контейнерів, а також можливість збору та утилізації твердих і рідких відходів із суден.

У Словаччині є три річкових порти, які відповідають вищезазначеним критеріям. Це порти Братислава, Комарно та Штурово, кожен з яких розташований на Дунаї.

Братиславський порт є найбільшим і найважливішим з усіх портів Словаччини. Розташований на лівому березі Дунаю, у східній частині міста, біля нафтопереробного заводу Словнафт. Площа порту 143 га. Братиславський порт є одним із найважливіших центральноєвропейських внутрішніх портів, його високе положення значною мірою пояснюється його зручним розташуванням: у великому мегаполісі та столиці промислово розвиненої країни, поблизу інших важливих дунайських портів (Відня та Будапешта), майже посередині європейського водного шляху Північне море - Рейн - Майн - Дунай - Чорне море.

Територія порту ділиться на дві частини: zimný prístav, тобто зимовий порт (стара частина порту) і басейн Pálenisko (нова частина порту). У зимовому порту є два басейни (північний і південний), які були побудовані в 1897 - 1907 роках. Спочатку вони використовувалися для зимівлі барж, тепер також використовуються для перевантаження. За видами перевалки зимівник універсальний.

Старий порт також включав термінал перевалки нафти (prekladisko minerálnych olejov, PMO). З огляду на захист навколишнього середовища Дунаю кілька років тому термінал було перенесено до нового басейну Паленіско, де він відповідає всім вимогам безпеки та екології. Новий термінал дає змогу перевантажувати нафтопродукти (бензин, гас, мазути та інші продукти) продуктопроводом із сусіднього нафтопереробного заводу Slovnaft безпосередньо на спеціалізовані танкери без необхідності попереднього зберігання в порту.

Територіальний розвиток порту відбувався в 1970-х роках і пізніше. Басейн Pálenisko включає, серед іншого: інфраструктуру для перевалки великовагових і негабаритних вантажів, Ro-Ro перевалки, контейнерний термінал, склад безмитних генеральних вантажів і новий термінал з перевалки наливних вантажів.

Термінали, призначені для перевантаження сипучих вантажів, спочатку були розташовані в басейні Pálenisko. В основному їх використовували для перевалки залізної руди за допомогою мобільних перевантажувальних цистерн. У зв’язку зі зміною технології перевалки однофункціональні крани були демонтовані, а зараз у цій частині порту планується будівництво нового інтермодального терміналу. На сусідній ділянці перевантаження в басейні Pálenisko є контейнерний термінал для інтермодальних перевезень. На базі цього терміналу діють регулярні комбіновані транспортні лінії для великих контейнерів ISO 1 A і C між Братиславою та німецькими портами на узбережжі Північного моря.

Порт Братислави безпосередньо пов'язаний із мережею залізниць, доріг і автострад (D1). Він також має непряме автомобільне сполучення з міжнародним аеропортом. М. Р. Штефаніка, недалеко є також австрійський аеропорт Швехат поблизу Відня - один із найважливіших у Європі.

Хоча пропускна спроможність порту становить від 3,5 до 4 мільйонів на рік. тонн вантажів, в даний час використовується в межах 1,5-2,0 млн. тон. За даними 2014 року, в перевалках переважали залізна руда (978 тис. тонн), нафтопродукти (518 тис. тонн) і металургійні матеріали (123 тис. тонн). У 2014 році на інтермодальному терміналі було перевантажено 47 063 контейнерів ISO 1 C.

Державні річкові порти на Дунаї (Братислава, Комарно, Штурово) знаходяться під управлінням державної компанії Verejné prístavy, a.s. (Public Ports SA), створеної на основі вищезгаданого акту в січні 2008 року. Його власником є Словацька Республіка і він підпорядковується Міністерству транспорту. Веб-сайт компанії: www.portslovakia.com. Крім того, важливу роль у галузі річкового та морського транспорту Словаччини відіграє Slovenská plavba a prístavy a.s., яка в основному займається перевантаженням у портах і судноплавством. Тоді як державна компанія Verejné prístavy, a.s. відіграє роль, аналогічну польській адміністрації морського порту, Slovenská plavba a prístavy є, серед іншого, власник і оператор багатьох терміналів у цих портах.

Slovenská plavba a prístavy також активно працює на ринку морських перевезень або принаймні потенційно зацікавлена в цій галузі, тому може бути потенційно привабливим партнером для українських морських та дунайських портів та морської адміністрації України.

Порт Комарно є другим за значенням портом Словаччини. Він розташований на відстані 100 км вниз за течією від порту Братислава. Вважається точкою відправлення від Дунаю до водного шляху Ваг.

Територія громадського порту Комарно позначена на лівому березі Дунаю на ділянці між 1770,00 і 1762,00 км річки. Поділяється на західну і східну частини. Порт розташований частково на берегах річки, а частково в муніципальному басейні порту та верфі. Територія порту становить понад 64 гектари, порт розташований на відносно вузькій території поблизу центру міста, житлового масиву та поблизу національного культурного пам’ятника «Фортифікація Комарно» при впадінні Дунаю в Ваг.

Порт Комарно є державним портом для перевалки вантажів між залізничним, автомобільним і водним транспортом, як безпосередньо, так і з проміжним зберіганням. В даний час порт в основному використовується для перевалки сипучих вантажів, особливо кормів, добрив і сільськогосподарської продукції. Проте портові перевантажувальні засоби також дозволяють перевантажувати одиничні вантажі, включаючи інтермодальні транспортні одиниці, тобто: контейнери та змінні кузови. Причал пов'язаний із залізничною мережею, включаючи магістраль Прага - Братислава - Будапешт, а порт також має автомобільне сполучення поблизу прикордонних переходів з Угорщиною. Однак, на відміну від порту в Братиславі, він знаходиться далеко від аеропортів.

Головним недоліком порту в Комарні є його вузька та протяжна територія без можливості подальшого розширення, особливо через безпосереднє розташування житлового масиву у сусідстві. Іншим недоліком є похилі причальні стінки, які змушують судна швартуватися на більшій відстані від берега, коли рівень води в Дунаї низький. У разі надзвичайних подій (повені, льодовики, високий рівень води тощо) він служить захисним портом для суден на Дунаї та частині Ваги. З точки зору пасажирських перевезень, він в основному використовується в літні місяці для висадки човнів з каютами на вільну течію Дунаю.

До 1989 року порт обробляв 3 мільйони тонн вантажів на рік, потім він сильно постраждав, особливо в результаті югославських війн і пов'язаних з ними обмежень на судноплавство (зокрема, зламані мости на Дунаї, обмежена торгівля з колишньою Югославією).

Порт у Комарні може набути значення після завершення водного шляху Вагу, хоча доведеться вирішити проблему обмежень його територіального розширення. Тому не виключено, що нові термінали будуть побудовані в іншому місці на околиці Комарна.

Останнім словацьким портом на Дунайському водному шляху є порт Штурово на лівому березі між 1767 і 1766 км. Порт Штурово все ще служить промисловим (фабричним) перевантажувальним пунктом, хоча документ AGN передбачає його класифікацію як громадський порт із позначенням Štúrovo P 80 - 41. Він має вертикальну стіну набережної, край порту довжиною 100 м використовується для швартування суден, розвантаження мазуту, макулатури та завантаження паперових виробів і напівфабрикатів від Smurfit Kappa Obaly Štúrovo, виробника упаковки.

Окрім трьох великих портів на Дунаї, Словаччина має два регіональні порти: на Вазі та Бодрозі. Порт Шала розташований на лівому березі Вага, за 57 км від гирла Вага в Дунай. Він має вертикальну кромку насипу та вимощену прилеглу перевантажувальну площадку, а також спеціальний завантажувальний пристрій для сипучих вантажів, за допомогою якого можна завантажувати в штовхач гранульовані штучні добрива, вироблені на заводі Duslo Šaľa.

У свою чергу, перевантажувальний пункт Ладмовце розташований на річці Бодрог у Східній Словаччині, яка починається в місці злиття річок Ондава та Латориця, приблизно за 15 км від кордону з Угорщиною. Завдяки греблі Тісалок Бодрог є судноплавною від гирла Тиси біля міста Токай на території Словаччини на протяжності приблизно 60 км.

Перевантажувальний пункт на правому березі р. Бодрог біля села Ладмовце має вертикальну насипну стіну та перевантажувальний майданчик з твердим покриттям площею 1200 м2 без постійних перевантажувальних споруд. Таким чином, перевантаження гравію, а також генеральних та інших вантажів здійснюється за допомогою мобільного автоперевантажувального обладнання.

Частину про порти я розробив на основі інформації на сайтах їх операторів.

Словаччина на морях і океанах світу

Словацький закон про морське судноплавство та судновий реєстр – Zákon o námornej plavbe

У країнах, які не мають виходу до моря, у всьому світі є звичайна практика щодо морського законодавства, і Словаччина не є винятком. Я розумію, що для непрофесіоналів це може здатися дивним і жартівливим, але насправді в цьому немає нічого смішного чи надзвичайного. Словаччина, як і будь-яка промислово розвинена країна, орієнтована на експорт і бере активну участь у світовій торгівлі, має свої інтереси у світових морях і океанах, також має свій реєстр морських суден і морське законодавство, що є досить непоганим. Тепер зупинимося на найважливішому нормативно-правовому акті в цій сфері – Законі про морське судноплавство.

Акт можна знайти, серед іншого, за цим посиланням: https://www.zakonypreludi.sk/zz/2000-435 Це Закон № 435/2000 Z. z.

Станом на 2018 рік під прапором Словаччини зареєстровано близько сотні морських суден, і переважна більшість їхніх власників не є словаками. Однак у пункті 9 Закону зазначено, що судна, які належать словацьким фізичним та юридичним особам, можуть бути внесені до словацького морського реєстру, у випадку фізичних осіб це означає громадянство Словацької Республіки або постійне проживання на території Словаччини. У випадку юридичних осіб виконати умову бути словацькою юридичною особою дуже просто - все, що вам потрібно зробити, це зареєструвати товариство з обмеженою відповідальністю або акціонерне товариство в Словаччині.

Ці близько сотні суден багато чи мало? У минулому, за часів Чехословаччини, під чехословацьким прапором плавало набагато більше суден. Незважаючи на зовнішній вигляд, Чехословаччина була потужною морською державою, але загальні судноплавні активи були розкрадені під час дикої приватизації, яку словаки досі сьогодні шкодую.

Навчання словацьких моряків

У словацькій столиці вже багато років успішно функціонує Морська школа в Братиславі (Námorná škola v Bratislave). Школу заснував колишній моряк чехословацької флоти. Це приватна школа, яка здійснює підготовку моряків, однак не надає вищої освіти. На кожному році навчається приблизно 30-70 словаків. Студенти вивчають у Братиславі теорію (лекції з основних предметів, як навігація, морське право, морська англійська мова тощо) та навчаються на симуляторах, натомість школа має підписані угоди з морськими університетами в Польщі (Гдиня, Щецін) та інших країнах для проходження морської підготовки та цих обов’язкових курсів, іститів і сертифікатів, які мусять бути здійснені в приморському навчальному центрі. У час війни навряд чи хтось зі словаків ризикуватиме подібну співпрацю для пройдення практики чи курсів у Одесі або Ізмаїлі, однак все ж таки потенціал для співпраці з цією школою є. Школа організує також річкові курси.

Водний транспорт (річковий) можна вивчати на Жилінському університеті у Жиліні: https://www.uniza.sk/  Це університет, який виник як транспортний університет. Зараз має універсальний характер, але транспортна спеціалізація залишилась. Жилінський університет - один із найважливіших у давньої Чехословаччині, багато провідніх спеціалістів - інжеренів-транспортників, директорів департаментів транспорту тощо. Це також інституція, з якою українським підприємствам морської та транспортної галузі варто співпрацювати.

Майбутні словацькі моряки навчаються також на іноземних морських університетах - переважно в Польщі (Гдиня, Щецін) та Хорватії.

Чехословацькі морські традиції та потенціал майбутнього співробітництва з Україною в питаннях морського судноплавства

Морські традиції Чехословаччини сягають часів Австро-Угорщини, яка певний час мала вихід до моря і прагнула закріпити присутність на світових морях і океанах. Ключовою зоною були Західні Балкани та регіон Трієста, які були предметом суперечок з іншими країнами. Дунай, який відкривав вихід до Чорного моря, також був морським вікном у світ для Відня та Будапешта. У ті часи морські судна були набагато меншими, ніж сьогодні, тому навігаційні параметри Дунаю робили його річкою, доступною для суден, які також плавали по морях і в той же час досягали Будапешта, Братислави та Відня. Австро-угорські чехи, словаки, угорці та галицькі поляки плавали на кораблях і входили до флотів різних країн, у багатьох випадках вони мали цікаві біографії та складні долі (наприклад, Маврицій Беньовський). Незважаючи на сухопутній характер, море і судноплавство не були чужими для цих народів, і завжди були люди, які бажали пов'язати своє життя з морем.

У таких обставинах народилася довоєнна Чехословаччина, яка була досить індустріальною, розвиненою країною з великими міжнародними амбіціями, в якій море також займало багато місця. У розділі про зовнішню політику я вже описав дуже цікаві історії про бажання чехословацької еліти створити слов’янський коридор, який би з’єднав Братиславський регіон з Югославією та її портами. Пізніше, в комуністичні часи, з'явилася химерна ідея Адріапорту, тобто екстериторіального тунелю, що з'єднує Прагу з уявним чехословацьким штучним островом в Адріатичному морі. Це, звісно, утопія, яку ми можемо пережити сьогодні у сфері культури (вже згаданий фільм «Подорож до Адріапорту», але це ще більше свідчить про те, що серед словаків і чехів завжди була ця туга за морем. І інколи це перетворювалося на цілком конкретні та економічно розумні проекти (Чехословацький морський і річковий флот, Словацький морський реєстр), а іноді – на химерні ідеї, про які ми сьогодні згадуємо курйозами та анекдотами.

Зважаючи на вищевикладене, не дивно, що чехословацька делегація під час мирних переговорів після Першої світової війни приділяла велику увагу питанню вільного виходу до моря та забезпеченню інтересів новоствореної Чехословаччини на світових морях і океанах. Пропозиція щодо коридору, що сполучав Чехословаччину з Югославією, провалилася, але Прага вела багато переговорів щодо морських питань. Згідно з Версальським договором 1919 р. Чехословаччина отримала право вести морське судноплавство під власним прапором і отримала в оренду на 99 років екстериторіальну територію в морських портах Гамбург і Щецин. У 1921 році всі країни Барселонської декларації зобов'язалися визнавати прапори морських суден, у тому числі тих країн, які не мали виходу до моря. Однак тодішні міжнародні конвенції вимагали наявність порту приписки в тій чи іншій країні, тому для цілей реєстрації де-юре був створений віртуальний морський порт Прага, де реєструвалися чехословацькі судна.

У комуністичні часи чехословацький військово-морський флот був досить потужним, і наявність власних військово-морських кораблів була важливою, набагато більшою, ніж сьогодні. Це була територія країни, де діяли чехословацькі норми, які відігравали важливу роль для досить закритих комуністичних країн. Але ще важливішим було те, що за перевезення чехословацьких зовнішньоторговельних вантажів іншим країнам не потрібно було платити тверду валюту (яка була дефіцитом). Замість того, щоб втратити цінну валюту, чехословацький флот все ж доставив її.

У словацькій пресі можна знайти багато цікавих статей про чехословацьке судноплавство, репортажів та інтерв’ю з переважно моряками-пенсіонерами, які за часів Чехословаччини плавали навколо світу під прапором своєї батьківщини. Чому ви обрали цей шлях у житті? Розумієте, пригоди, бажання пізнавати світ, відірватися від сірої чехословацької дійсності. Словацькі моряки найчастіше навчалися в Морському університеті Гдині (сьогодні Морський університет), рідше у Морському університеті в Щецині, і це були не поодинокі люди. В одному зі спогадів читаємо, що щороку в Ґдині навчалося 20-30 вихідців з Чехословаччини, переважно словаків.

Один із словацьких моряків, чиї спогади я читав, пише, що якщо в Морському університеті Гдині навчалися переважно словаки, то чехи частіше їздили до Одеси на морські навчання. Чому так - тяжко сказати.

Присутність Словаччини на морі з точки зору Міністерства транспорту Словаччини

Влітку 2021 року я звернувся до Міністерства транспорту Словаччини з проханням представити всі відповідні аспекти щодо присутності Словаччини в міжнародних морських організаціях і співпраці з іноземною морською галуззю з офіційної точки зору (освіта моряків, визнання дипломів і сертифікатів тощо). Відповідь, яку я отримав, підтверджує те, що я писав раніше – морські питання, всупереч зовнішньому вигляду, не є другорядним аспектом для Словаччини. У міністерстві транспорту Словаччини є цілий відділ, який займається цими питаннями, і його співробітники часто мають більше знань про морські та судноплавні питання, ніж багато їхніх колег у прибережних країнах. На веб-сайті Міністерства транспорту Словаччини також є ціла вкладка, присвячена морським справам.

Наведена нижче інформація базується на відповіді, отриманій від Міністерства.

Міжнародне співробітництво у сфері морського судноплавства здійснюється шляхом спільного створення та реалізації спільної морської політики ЄС та Європейського агентства з безпеки на морі (EMSA). Таким же чином здійснюється співпраця за участю Словаччини в рамках Міжнародної морської організації (ІМО) у сфері внесення змін до міжнародних угод ІМО. Словацька Республіка має обмежені можливості для прямої участі в роботі IMO в рамках Міністерства транспорту. Вона опосередковано бере участь у цій співпраці через участь словацької делегації в робочих комітетах ЄС, які створюють матеріали для ІМО у формі єдиної позиції Європейського Союзу, також представляючи інтереси Словаччини (та інтереси інших країн, що не мають виходу до моря).

У зв’язку з виконанням зобов’язань держав з власним морським прапором згідно з міжнародною Угодою STCW та Директивою 2008/106/ES про мінімальний рівень підготовки моряків Словацьке морське відомство (odbor námorný úrad, ONÚ) повинно регулярно перевіряти чи проводиться підготовка в схвалених ним навчальних центрах підготовки членів екіпажу судна відповідно до чинних правил. У Словацькій Республіці зареєстровано приблизно 1500 професійно активних членів морського екіпажу, яким Словацьке ONÚ видає та оновлює відповідні професійні сертифікати. До них входять капітани, матроси, морський технічний персонал і готельний персонал. Дуже часто словацькі моряки користуються центрами підготовки морських кадрів у Гдині та Щецині, що неминуче пов’язано з польсько-словацькою співпрацею у морських справах. Відповідно до системи управління якістю, що діє в ONÚ, Словаччина визнає та рекомендує польські навчальні центри як доповнення до недостатньої пропозиції словацьких навчальних центрів, відповідно до угоди STCW.

ONÚ багато років співпрацює з Морським офісом у Щецині та Гдині у сфері сертифікації моряків та навчання громадян Словацької Республіки у сфері морського судноплавства. ONÚ співпрацює на високому рівні з морськими рятувальними навчальними центрами (OSRM) у Морському університеті Щецина та з Центром удосконалення офіцерів Морського університету Щецина, з навчальним центром ZENIT у Щецині, Морським університетом Гдині та з Центр підвищення кваліфікації персоналу при Морському університеті Гдині.

Закінчення: перспективи українсько-словацької співпраці

Словаччина - один із чотирьох сусідів України, які належать до ЄС (поруч із Польщею, Угорщиною та Румунією). З-поміж них Словаччина - найменша за розміром та населенням, тому традиційно українці знають про Словаччину найменше, щоб не сказати, що багато осіб у Києві та Львові цю країну зовсім ігнорує - в тому числі провідні політики, дипломати, журналісти, експерти. Водночас Словаччина має багато переваг як партнер України порівняно з Польщею, Угорщиною та Румунією. Давайте проаналізуємо їх.

Найбільша перевага Словаччини - це мовна та культурна близькість та відсутність історичних конфліктів подібніх до цих, які обмежують співпрацю України та Польщі. У мовному питанні маємо чотирьох сусідів і для спілкування з Румунією та Угорщиною потрібно користуватись англійською (або німецькою чи іншою міжнародною мовою), натомість спілкування українців із поляками можливе навіть у ситуації, коли кожен говорить своєю мовою. І тут варто знати, що словацька мова ще ближча українській, ніж польська. У мовному плані Словаччина - найближчий сусід України з-поміж країн ЄС.

Відносини України з Польщею - ключові для України і у цьому немає сумнівів. Однак через складне історичне минуле час від часу між українцями та поляками відбуваються конфлікти. Добрий приклад - кінець 2023 - початок 2024 року та протести польських транспортних підприємств та селян на спільному кордоні. Ще в 2022 році поляки дуже активно допомагали Україні та українським біженцям, пройшли 2 роки та настрої сутт’єво змінились. Незалежно від добрих стосунків з Польщею, Україна стратегічно потребує відмінних відносин зі словаками - це питання стратегічної безпеки.

У відносинах між українцями та словаками на щастя немає того історичного та культурного обмеження, яке є тягарем польсько-українських стосунків. Між словацьким та українським народом ніколи не було конфліктів, а міжлюдські відносини на словацько-українському прикордонні є відмінні. Однак є інша проблема: загальна симпатія великої частини словаків до Росії. Це частково результат специфічної історії, великою мірою результат російської пропаганди. З цим Україна мала б нарешті почати щось робити. Тим паче, що після проукраїнських урядів 2020-23 років, які постачали Україні зброю та всяку допомогу, від 2023 року знову Словаччиною править відносно проросійський Роберт Фіцо.

Проросійськість словацького прем’єра та самих словаків, однак, не означає автоматичної антиукраїнськості. Як це можливо? Точно так, як це було в Україні за Кучми чи Януковича та навіть пізніше. Україна має свою мову, але все ж таки багато українців розмовляє російською. Чи російськомовні українці є автоматично антипольськими, антисловацькими, антизахідніми? Авжеж, ні. Було б добре вимагати від словаків, щоб вони не відчували симпатії до російської мови та культури, але також треба зауважити, що російською розмовляють самі українці. Ну не можна ображатись на словаків за їхнє позитивне ставлення до "русского мира", самому будучи російськомовним. На жаль, переконання частини словаків про те, що Україна нібито має бути частиною російського культурного простору, взялося саме з російськомовності великої частини українського суспільства. А офіційний Київ досі не зробив нічого, щоб особливо пропагувати Україну та українську мову серед словаків.

Практика показує, що навіть відносно проросійські симпатії частини словацького населення та політиків не є жодною перешкодою для реалізації успішніх словацько-українських проектів у сфері інфраструктури, пунктів пропуску, залізничних та дорожніх сполучень, пароплавства на Дунаї, енергетиці та в інших питаннях. Ба більше - у конкретних технічних питаннях українсько-словацька співпраця проходить краще та ефективніше, ніж польсько-українська. Це видно хоча б на кордоні: словацько-український кордон набагато приязнішій, ніж польсько-український. У енергетиці те ж саме: газ реверсом надав Україні проросійський Фіцо, а не антиукраїнська Варшава. Коли Польща з Україною тільки розмовляє про євроколію до Львова, по євроколії вже давно курсують зручні та дешеві поїзди Кошице - Мукачево.

Нові пункти пропуску та дорожні і залізничні сполучення

Найважливіша річ в українсько-словацьких відносинах - це збільшення кількості пунктів пропуску. Перш за все, потрібно нарешті завершити будівництво інфраструктури для пропуску пішоходів на пункті пропуску Ужгород - Вишне Немецьке, на що все чекають вже з 2007 року. Потрібно також негайно відкрити принаймні два нові дорожні пункти пропуску (доступні також для пішоходів): Уліч-Забрідь та Соломоново - Чієрна над Тісоу.

Наступна тема - автобан з Кошиць до Ужгорода. Нарешті у 2023 році справи зрушили з місця, на словацькому боці. Є також домовленості з Україною. Тепер важливо, щоб і Україна виконала свою частину проекту. Це ж усього декілька кілометрів кільцевої Ужгорода. Щоб не було так, як з пішохідним пунктом пропуску на кордоні - що словаки свою частину побудували, а українці розкрали.

Черговий важливий проект - євроколія до Ужгорода. Вже є і успішно функціонує євроколія Кошице - Мукачево, але це не Мукачево є столицею Закарпаття. Євроколія до Ужгорода мала б бути вже давно. На трасі Ужгород - Кошице мали б кожну годину або кожні дві години курсувати поїзди з ціною квитка 7-8 євро і це все можливо та реально.

Цей проект слід реалізувати паралельно за двома маршрутами. Перший - це євроколія Ужгород-Чоп. І другий - це залізнична колія з Ужгорода прямо на словацький кордон у напрямку міста Міхаловце.

Паралельно з цим, варто було б також словакам добудувати ті бракуючі близько 15 км широкої колії до пасажирського залізничного вокзалу у Кошицях. Широка колія в Словаччині є, це велика потенційна перевага цієї країни, однак вона закінчується перед Кошицями, на схід від міста.Тим часом словаки планують запуск прямих потягів Кошице - Львів - Київ. Варто, аби перон з широкою колією та пунктом пропуску прямо на вокзалі з'явився прямо в Кошицях.

Наступна річ - відновлення авіатранспорту в аеропорту Ужгорода. В умовах війни це єдиний аеропорт, де це можливо зробити. Злітна смуга знаходиться вже на території Словаччини.

Співпраця в морській та річковій сфері

Величезні можливості є також у морській та річковій співпраці України та Словаччини. Україна та Словаччина - дунайські держави, причому столиця Словаччини Братислава лежить прямо на Дунаї, там є також великий річковий порт. А для України Дунай зараз займає важливе місце як експортний шлях після того, як внаслідок війни були обмежені можливості користування портами Одеси, Миколаєва, Херсона та взагалі морським господарством Чорного моря.

З іншого боку, Словаччина потребує нового імпульсу в розвитку свого річкового господарства, річкових портів та навіть морської справи (нагадаймо, що серед словаків є щонайменше 1500 моряків та кожного року 20-30 словаків навчається на моряка). Словаччина має морські традиції, має університети та річкові порти, має морське законодавство та відповідній морський відділ у Міністерстві транспорту, має чудове розташування на Середньому Дунаї, має моряків та молодих людей, які хочуть стати моряками, має пароплавні компанії які можуть плавати на морі - однак її не вистачає співпраці з морськими державами. Україна може словакам багато що запропонувати та сама на цьому скористатись. Це дуже потрібне і перспективне партнерство.

Навчання, бізнес, еміграція, обмін досвідом

Звісно, окрім цих великих проектів є ще багато менших, простіших, таких, які щодня здійснюють звичайні люди. Словаччина стала місцем біженства та еміграції для 100 – 500 тисяч українців, залежно як це рахувати. Десятки, якщо не сотні тисяч українців виїжджали до Словаччини на сезонні заробітки. Нарешті, ціле велике місто - Ужгород, живе в тіні Словаччини, яка знаходиться усього 3 км від центру міста. Сусідство зі Словаччиною - це багато можливостей, це особистий досвід багатьох українців.

Сподіюсь, що цей посібник хоч трохи допоможе краще зрозуміти Словаччину та використати можливості, які пов’язані з сусідством з цією країною та співпрацею з нею. Це може бути навчання, бізнес, обмін досвідом, спільні проекти. Для декого Словаччина стане або вже є новою домівкою. Одне можу сказати точно - потенціал для співпраці зі Словаччиною набагато більший, ніж це сьогодні є. А країна заслуговує на набагато більшу увагу ніж досі - це ж найближчий за багатьма показниками сусід України, з яким ми всі повинні знайти спільну мову та розвинути співпрацю на більшому рівні, ніж досі.

Подякування

Дякую, що ви придбали цю книжку та прочитали її до кінця. У планах є також створення підручника словацької мови для українців та української мови для словаків. Будьмо на зв'язку!

Якуб Логінов

Table of Contents

Географія Словаччини

Форма рельєфу

Паннонський басейн

Східнословацька низовина

Карпати

Словацькі регіони

Міста: два справді вражаючих мегаполіси і довго-довго нічого

Кошице — Пряшів (Košice – Prešov)

Жиліна — Žilina

Комарно – Komarno

Попрад, місто Високі Татри, Кежмарок, Спішска Бела

Мартін-Врутки - Martin-Vrútky

Річки, озера та водні ресурси

Історія Словаччини, сучасні події та словацька політика

Часи від античності до заснування Чехословаччини

Чехословаччина

Червень 1990 - квітень 1991 - перший уряд Владіміра Мечіара

Квітень 1991 - червень 1992 - Уряд Яна Чарноґурського

5-6 червня 1992 р. - Дострокові парламентські вибори в Чехо-Словаччині та другий уряд Влвдіміра Мечіара

Березень 1993 р. – обрання першого президента Словаччини Міхала Ковача

Березень - грудень 1994 р. - Уряд Йозефа Моравчіка

Третій уряд Владіміра Мечіара (1994 – 1998)

Викрадення сина Міхала Ковача та вбивство Роберта Реміаша

Спадщина мечіаризму

Правління Мікулаша Дзурінди (1998 – 2006)

Інтеграція з ЄС і НАТО

Опозиція і створення партії “Смер”

Перший уряд Роберта Фіцо та прийняття євро

Коротке правління Івети Радічової та скандал "Горила"

Словацько-угорський союз і нові часи

Уряд Ігоря Матовича та Едуарда Геґера

Проблема з Ігором Матовічом та відставка уряду Едуарда Геґера

Підтримка України та її перспективи після зміни влади

Словацька кухня, продукти та бренди

Кухня гірських районів - галушки з бринзою і квашена капуста

Братиславська кухня

Чеські впливи

Лентілки і суперечка про Кофолу

Магазини COOP Jednota

Ковзани (korčule)

Хокей

Віндсерфінг і вітрильний спорт

Зовнішня політика Словаччини та сприйняття словацьким суспільством інших націй

Словаччина не розташована між Німеччиною та Росією

«Чужого не хочемо, свого не віддамо». Словаччина не має своїх Кресів

Цілі зовнішньої політики Словаччини на різних етапах

1989 – 1992: дебати про майбутнє Федерації Чехії та Словаччини

Перші роки незалежності – період мечіаризму

Період 1998-2004 рр.: пріоритет вступу до ЄС і НАТО

2004 – 2009: завершення євроатлантичної інтеграції завдяки приєднання до Шенгену та єврозони

Роки після 2009

Відносини між Словаччиною та Чехією

Хорвати і серби в Словаччині, Угорщині та Австрії

Концепція словацьких спеціалізацій у зовнішній та оборонній політиці

Конституція, органи влади, місцеве самоврядування та найважливіші установи

Конституція, закони, постанови, положення – словник основних термінів

Найважливіші органи влади та їх компетенція

Парламент та його специфіка

Специфіка парламентських виборів і виборчого права

Уряд (vláda)

Президент

Специфіка словацьких громад та їх фрагментація

Просторовий розвиток і кадастр

Місцеве самоврядування на регіональному рівні – самоврядні краї

Повноваження самоврядних країв та їх бюджети

Регіональні вибори та їхня специфіка

Урядова місцева адміністрація на рівні окресів (районів)

Історія словацьких окресів (районів) та адміністративного поділу

Органи місцевої урядової адміністрації після реформи 2013 року - okresné úrady, тобто районні урядові установи

Бізнес у Словаччині - практичні аспекти

Основні положення підприємницької діяльності та економічний глосарій

Підприємницька діяльність іноземних осіб

Види капіталних товариств

Spoločnosť s ručením obmedzeným

Živnosť, тобто одноосібне підприємство

Як відкрити бізнес у Словаччині та яку форму бізнесу вибрати

Внески на соціальне та медичне страхування (odvody)

Форми виконання праці і відповідних договорів

Економіка Словаччини

Як змінювалась словацька економіка

Словаччина на тлі інших країн та Європи. Блискучий розвиток та сповільнення

Словацькі регіони на тлі інших європейських регіонів

Словацька енергетика та енергетична безпека

Виробництво електроенергії

Нафтова та нафтохімічна промисловість

Словацькі родовища та видобуток нафти

Імпорт та переробка нафти, словацькі нафтопроводи

Словнафт

Природний газ

Видобуток природного газу в Словаччині

Газова мережа Словаччини і відповідь, чому в Словаччині не так багато смогу, як у Польщі

Імпорт та розподіл газу, газова криза 2009 р., енергетична безпека

Які конкретно дії були зроблені після газової кризи

Важливі газові компанії – SPP та Eustream

Інфраструктура та транспортна політика - дороги, залізниці, аеропорти

Транспортна вісь схід-захід як спадщина довоєнної Чехословаччини

Сучасна внутрішня політика Словаччини та її вплив на транспортну політику

Мережа автомагістралей і швидкісних доріг Словаччини

Повітряний транспорт

Словацька залізниця

TEŽ, тобто Татранська електричка

Мережа залізниць Словаччини

Найважливіші міжнародні залізничні сполучення та співробітництво із залізницями інших країн

Громадський транспорт - регіональні автобуси

Водне господарство та судноплавство

Словацькі річки та їх опосередкований вплив на стан Чорного та Балтійського морів

Водний транспорт – загальні відомості

Внутрішнє судноплавство в Словаччині

Водні шляхи Словаччини - судноплавство по Дунаю, Вагу та інших річках

Словацькі річкові порти

Словаччина на морях і океанах світу

Словацький закон про морське судноплавство та судновий реєстр – Zákon o námornej plavbe

Навчання словацьких моряків

Чехословацькі морські традиції та потенціал майбутнього співробітництва з Україною в питаннях морського судноплавства

Присутність Словаччини на морі з точки зору Міністерства транспорту Словаччини

Закінчення: перспективи українсько-словацької співпраці

Нові пункти пропуску та дорожні і залізничні сполучення

Співпраця в морській та річковій сфері

Навчання, бізнес, еміграція, обмін досвідом

Подякування