На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Джон Ірвінг

СВІТ ОЧИМА ҐАРПА

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору: The World According to Garp

Copyright © 1976, 1977, 1978 by John Irving Introduction to the 40th anniversary edition
copyright © 2018 by TK
© О. Тільна, переклад з англ., 2024
© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-365-9 (epub)

All rights reserved. Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Ірвінг Джон

І-77 Світ очима Ґарпа. Роман / пер. з англ. О. Тільна. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 608 с.

ISBN 978-617-522-366-6

«Світ очима Ґарпа» — шедевр Джона Ірвінга, найвідоміший із його романів, присвячений творчості, вільному коханню, емансипації та батьківській параної. Завдяки цій книжці, повній сарказму, темного гумору та глибокого розуміння природи людських станів, Джон Ірвінг став американською культурною іконою, а сам роман на початку 1980-х років породив такий феномен, як «ґарпоманія». З одного боку, «Світ очима Ґарпа» — це, за словами самого автора, сімейна сага, приправлена міркуваннями про природу творчої уяви, але водночас це епічна розповідь про жорстокі сторони сучасного життя, у яких межі поміж трагедією та комедією практично розмиті, і лише мистецтво допомагає героям упоратися зі спалахами нетерпимості та сліпої ненависті.

УДК 82-31

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Автор висловлює вдячність благодійному фонду «Guggenheim Foundation».

Також він дякує «Alfred A. Knopf» — структурному підрозділу видавництва «Random House, Inc.» — за дозвіл передрукувати вірш Воллеса Стівенса «Змова проти велетня» («The Plot Against the Giant») зі збірки його вибраних поезій «Collected Poems of Wallace Stevens».

Хоч автор і доклав усіх можливих зусиль, аби всі телефонні номери, інтернет-адреси та інша контактна інформація, наведені у книжці, були коректними на момент публікації, ні видавець, ні автор не беруть на себе відповідальність за актуальність цих даних у пізніший час. Окрім того, видавець у жодний спосіб не контролює і не несе відповідальності за інтернет-сторінки автора чи третіх сторін, як і не має жодного стосунку до вмісту цих інформаційних ресурсів.

Присвячується
Коліну і Брендану

Переднє слово:
Сорок років тому

ДВАДЦЯТЬ РОКІВ ТОМУ, тобто через двадцять років після того, як «Світ очима Ґарпа» вийшов друком, я написав післямову до цього роману. Переписування є чи не найнеприємнішою частиною творчого процесу, а от перегляд написаного завжди додає ясності і сприяє кращому розумінню. Коли я взявся переробляти передмову до «Ґарпа», звісно ж, знайшлося чимало такого, що я би залюбки змінив або взагалі прибрав у тій післямові до видання 1998 року, та, крім того, я побачив, що хочу до неї іще багато чого додати.

Оглядаючись назад, немає потреби казати, що «Ґарп» — це найгірший із можливих сценаріїв або що я у своїх романах передбачаю майбутнє, та в 1972–1975 роках, коли я викладав курс письменницької майстерності в Айова-Сіті, де, власне, і розпочалося створення «Ґарпа»,— мене непокоїла думка про те, що тема сексуальної ненависті (нетерпимості до сексуальних меншин і сексуального різноманіття) втратить актуальність іще до того, як я допишу свій роман. У 1976–1977 роках, коли я жив у Массачусетсі та Вермонті, де був дописаний «Ґарп», мені видавалося малоймовірним, що сексуальне насильство, про яке я писав, не зникне в найближчому майбутньому. Коротко кажучи, я вважав, що сексуальна дискримінація є настільки потворним і таким туполобим явищем, що просто не може тривати довго. 1979 року, коли «Ґарп» вийшов друком, мені здавалося, що я написав роман, у якому відображені особливості короткого періоду часу. «Ґарп» — це сердита й комічна книжка, феміністичний роман й ода жіночому правозахисному рухові, що його водночас оспівують і висміюють,— але понад усе я вважав «Ґарпа» історичним романом, який висвітлює скороминущі тенденції мого часу. Я помилився. «Світ очима Ґарпа» не передбачає майбутнього, але сексуальна ненависть так нікуди і не зникла. Мені неприємно усвідомлювати, що «Ґарп» і досі не втратив своєї актуальності. Нам усім має бути соромно за те, що сексуальна нетерпимість і зараз існує та схвалюється, але такою є об’єктивна реальність.

Мій старший син Колін, якому зараз п’ятдесят три роки, був дванадцятирічним хлопчиком, коли вперше прочитав «Ґарпа» в рукопису, поки я терпляче чекав на його реакцію. У романі містяться сцени, які не варто читати дванадцятирічним дітям. Хоча «Ґарп» був моїм четвертим романом, він був першою книжкою, яку Колін міг прочитати. Пам’ятаю це почуття гордості, але і знервованості теж, в очікуванні того, яким буде присуд одного з моїх дітей; а те, що книжку було присвячено Коліну та його молодшому братові Брендану, робило момент іще більш напруженим.

Усім відомі два запитання, що їх найчастіше ставлять кожному письменникові. Це «Про що ваша книжка?» та «Чи є ваш роман автобіографічним?» Жодне із цих запитань, як і відповіді на них, ніколи не здавалися мені хоч трохи цікавими; якщо роман гарний, то у цих запитаннях, як і у відповідях на них, немає сенсу. І все ж таки, доки мій дванадцятирічний син читав «Ґарпа», я розумів, що він мене запитає саме про це, і тому я дуже ретельно обмірковував, як можна йому відповісти.

Тепер, коли промайнуло вже сорок років і я написав чотирнадцять романів, мені очевидно, що ніколи я так ретельно не обмірковував відповіді на ці «безсенсовні» запитання, як тоді, коли Колін читав «Ґарпа». Поки мій син продовжував читати роман, я болісно думав, про що ж ця книжка.

Охоплений жахом і відразою до самого себе, я зрештою дійшов висновку, що ця книжка про спокуси хоті,— хіть практично кожного та кожну веде до жалюгідного кінця. У романі є навіть розділ, який так і називається: «Ще більше хоті»,— ніби там її і без того було недостатньо. Мені зробилося соромно через те, як багато хтивості містить ця книжка, не згадуючи вже про те, скільки там, на мою думку, було покарань; кожен герой і кожна героїня у цій історії отримують суворе покарання щоразу, коли поступаються власній хоті. І серед винуватців, і серед жертв процвітають каліцтва: герої втрачають очі і руки, язики,— і навіть пеніси!

Коли я лише починав писати цей роман, мені здавалося, що домінуючою темою в ньому буде поляризація статей; це була історія про те, як чоловіки і жінки дедалі більше віддаляються одні від одних. Подивіться лише на сюжет: дивовижна, хоча і щиросерда жінка (мати Ґарпа — Дженні Філдз) убита чоловіком несповна розуму, який ненавидить жінок; сам Ґарп убитий жінкою несповна розуму, яка ненавидить чоловіків. «Світ очима Ґарпа» — оповідь про вбивства на сексуальному ґрунті.

«У цьому повному брудних думок світі,— на думку Дженні,— ти або чиясь дружина, або чиясь хвойда; а якщо ні, то дуже скоро зробишся першою або другою. Якщо ж ти не підпадаєш під жодну із цих категорій, то всі навколо наввипередки запевняють, що з тобою явно не все гаразд».

Але з Ґарповою матір’ю явно все гаразд. У своїй автобіографії Дженні пише: «Я хотіла мати роботу, а ще я хотіла жити сама. Це зробило мене сексуально одержимою в очах інших. А потім я захотіла мати дитину, але не мала наміру ділити своє тіло, а може і життя, із кимось іншим лише для того, щоби мати дитину. І це зробило мене ще більш сексуально одержимою в очах інших». Те, що Дженні була, як вона це називає, «сексуально одержимою», а потім зробилася ще й іконою для феміністок, перетворило її на мішень для жінконенависників,— так само як і Ґарп, її син, став мішенню для радикально налаштованих феміністок.

Найважливіша думка про Ґарпову матір міститься в першому ж розділі: «Дженні Філдз зрозуміла, що, шокуючи інших людей, ти домагаєшся від них більшої поваги, ніж коли намагаєшся просто жити власним життям, не виставляючи його напоказ». Сьогодні, через сорок років, це відкриття Дженні видається навіть більш справедливим — я би навіть сказав, більш виправданим,— аніж 1978 року.

Був час, коли Дженні, здавалось, от-от перебере на себе головну роль у романі, і тоді я вже був не впевнений, хто ж саме — Ґарп чи його мати — є головним героєм; щось від цієї моєї невпевненості простежується і зараз. Коли я писав «Ґарпа», то був радше на його боці — на боці колеги-письменника, а не на боці Дженні. Ґарпа ображає і навіть сердить те, що він залишається маловідомим, хоча й обдарованим автором художньої прози в той час, коли його мати зробилася знаменитою завдяки своїй феміністській автобіографії. Коли я писав «Ґарпа», то і сам також був обдарованим, але невідомим прозаїком; і хоча Дженні була вигаданим мною персонажем, її літературний успіх ображав мене так само, як і Ґарпа.

«Світ очима Ґарпа» став моїм першим бестселером; було продано замалим не мільйон книжок у твердій палітурці, а в паперовій обкладинці розкупили шість мільйонів примірників «Ґарпа» англійською, і, до того ж, ця моя книжка була першою із тих, що були перекладені іншими мовами. Але для мене найбільше значення має те, що саме цей роман дозволив мені заробляти на життя виключно письменством. Із часом Дженні почала подобатися мені дедалі дужче, і в якийсь момент я відчув, що симпатизую Ґарпу набагато менше. Найпростіше це можна висловити приблизно так: Ґарп ревнує до успіху своєї мами, хоча вона робить для світу набагато більше, ніж він. Із часом моє бачення сексуальної політики значно наблизилося до позиції Дженні. «Світ очима Ґарпа» завжди був феміністським романом, але із плином часу я і сам багато у чому поступово зробився феміністом. Чому? Тому що нерівність і дискримінація, із якими жінки стикалися в ті ранні часи феміністського руху, нікуди не зникли. Тому що нікуди не зникли і фанатики антиабортної політики, що прирікають жінок на дітонародження, забираючи в них право на переривання небажаної вагітності, бо католицька церква й так звані «поборники життя» і досі продовжують ставитися до жінок як до людей другого сорту. Ось чому. «Ґарп» є політичним романом, а політика сексуальної нетерпимості та пригнічення нікуди не зникла.

Роберта Малдун — жінка-транссексуалка, яка колись була нападником «Філадельфійських орлів»,— є не просто героїнею цього роману, вона ось уже сорок років захоплює та надихає мене самого. Роберта виконує роль посередниці між Ґарпом і Дженні, і тільки вона з усіх героїв роману з однаковою любов’ю ставиться до Ґарпа і його матері. Роберта є взірцем стабільності в романі про плинність і нестабільність. За сорок років я вже далеко відійшов і від Ґарпа, і від Дженні, а от про Роберту пишу й далі. Міс Фрост — бібліотекарка-транссексуалка з роману «В одній особі» — є продовженням Роберти Малдун. А Флор — трансгендерна проститутка з «Авеню Таємниць» — є продовженням Роберти Малдун і міс Фрост.

Тим часом у тому далекому 1978 році в недоторканості своєї кімнати Колін читав і читав. «Світ очима Ґарпа» ніколи би не задовольнив дванадцятирічного хлопчика, якби це був просто роман про письменника, хоча, зізнаюся, мене у книжці цікавило насамперед це. Перед моїми очима Ґарп завжди ходитиме назирці своїм районом, вдивляючись у тьмяні відблиски блакитних телеекранів у сусідських вікнах. «Від деяких телевізорів, налаштованих на “Нічний сеанс”, долинають приглушені зойки спійманої в тенета пташки, й у вікнах деяких будинків пульсує сірувато-блакитне сяйво кінескопів. Це сяйво Ґарпу здається схожим на ракову пухлину, що непомітно утворюється, росте, спричиняючи оніміння всього організму, і скоро занурить світ у летаргічний сон. Ґарп думає, що, ймовірно, телебачення і спричиняє рак. Але насправді його роздратування є незадоволенням письменника, адже він знає, що там, де світиться екран телевізора, перед ним сидить хтось, хто у цей момент не читає».

А що ж до «підводного дечого»? Колінові було добре відомо, звідки воно взялося. То був його молодший брат Брендан, який неправильно зрозумів брата одного літнього дня на лонг-айлендському пляжі.

— Дивися, Брендане, стережися підводної течії,— попередив його Колін.

У той час Брендану було тільки шість. Колінові — вже десять. Брендан до того дня ще ніколи не чув виразу «підводна течія»; йому почулося, ніби Колін сказав: «підводного дечого». Він вирішив, що десь під водою ховається щось небезпечне, схоже на отруйну морську жабу, таке страшне, що й називати його на ім’я не можна.

— А що воно може мені зробити? — запитав Брендан брата.

Колін відповів:

— Затягне тебе під воду, викине в океан.

Це так подіяло на Брендана, що він іще довго на пляжі не наближався до води.

А через багато тижнів я побачив його на березі, коли Брендан стояв на безпечній відстані від води і вдивлявся у хвилі.

— Що ти робиш? — поцікавився я.

— Шукаю «підводне дещо»,— відповів він.— Воно велике? Якого воно кольору? Як швидко воно плаває?

«Світ очима Ґарпа» був би геть не таким без «підводного дечого». Дякую тобі, Брендане.

Колін не спитав у мене «про що ця книжка» — натомість сам мені це розповів. «Я думаю, це про страх смерті,— почав він.— Можливо, якщо точніше, про страх смерті дітей або когось іншого, кого ти дуже любиш».

І тоді я пригадав, що серед моїх перших спроб розпочати роман було — я не раз робив це в ті давні часи — написання останнього речення книжки («…У світі, баченому очима Ґарпа, ми всі — невиліковні»), а також згадав, як це речення, написане першим, час від часу виринало в різних місцях оповіді, щоби нарешті знайти своє місце наприкінці роману. На якомусь етапі воно було першим реченням другого розділу; пізніше виявилось останнім у десятому розділі, і так далі, аж доки не зробилось останнім реченням роману — єдино можливим його закінченням. Не дивно, що Ґарп вважає письменника кимось подібним до «лікаря, який має справу лише з невиліковними випадками».

І все ж таки Колін — мій дванадцятирічний син — здивував мене своїм поясненням того, про що була моя книжка. Розділ, що називається «Місіс Ральф» — мій перший фальшстарт,— починається так: «Якби Ґарпу було даровано змогу виконати одне своє величезне і дуже наївне бажання, він би спробував зробити цей світ безпечним. Для дітей і для дорослих. Світ здавався Ґарпу невиправдано загрозливим і небезпечним — як для перших, так і для других». Для дванадцятирічного Коліна це було точкою відліку. «Ґарп мешкає на безпечній околиці маленького безпечного міста», але ні він сам, ні його діти насправді не перебувають у безпеці. «Просто будь обережним!» — завжди каже Ґарп своїм дітям, як і я завжди кажу своїм.

Це роман про те, що завжди потрібно бути обережним, і про те, що обережності ніколи не буває забагато.

Справжній же початок книжки,— той, який я нарешті обрав,— розповідає про звичку Дженні носити із собою в торбинці скальпель. Дженні — медсестра й неодружена жінка, яка не бажає мати нічого спільного із чоловіками; вона носить із собою скальпель для самозахисту. «Ґарп» починається з акту насильства,— Дженні завдає рану солдатові, незнайомцеві, який запхнув руку їй під сукню (робочий одяг медсестри). «Ґарпову матір — Дженні Філдз — заарештували в Бостоні 1942 року за те, що вона поранила в кінотеатрі чоловіка». Зрештою все звелося до цієї простої сентенції.

Я розпочав роман саме там, де починається його головна сюжетна лінія, тобто перед тим, як Дженні завагітніла Ґарпом, у момент, коли вона доходить висновку, що хоче мати дитину, але не бажає одружуватися.

А ще я був страшенно радий, що Колін не спитав у мене, чи є цей роман автобіографічним. Але за рік після того, як «Ґарп» був опублікований, я відвідав «Northfield Mount Hermon School» — приватну середню школу в Массачусетсі. Мене запросили почитати якісь свої твори тамтешнім учням, і я радо погодився, оскільки Коліна щойно туди прийняли. Він мав розпочати навчання у цій школі з наступного академічного року, і я подумав, що це буде гарною нагодою для Коліна трохи роздивитися місцину та, можливо, познайомитися з юнаками та юнками, які невдовзі будуть його однокласниками та однокласницями. Тож Колін поїхав зі мною на зустріч, де після читання прози передбачалося трохи часу на запитання та відповіді. (Аудиторії повідомили, що Колін восени почне ходити до «Northfield Mount Hermon School»; отже, його було відрекомендовано цілому натовпу учнів і викладачів.)

Аж раптом одна дуже приваблива юнка поставила Колінові запитання; вона питала не мене, а Коліна:

— А що, Ґарп — твій батько? Тобто твій батько — Ґарп? — запитала дівчина.

Бідолашний Колін! Мабуть, це запитання його дуже збентежило, та ви би ніколи про це не здогадалися, бо зовні мій син залишився цілком спокійним і незворушним; він був трохи молодшим за учнів, які там зібрались, але зненацька видався мені набагато старшим і значно розважливішим, аніж усі інші. Окрім того, він виявився експертом у «Світі очима Ґарпа».

— Ні, мій тато зовсім не Ґарп,— відповів Колін.— Але страхи мого тата — це Ґарпові страхи; це страхи кожного батька у світі.

(Колінові тоді було чотирнадцять, а потім буде і п’ятдесят три.) Отже, «Світ очима Ґарпа» саме про це — про батькові страхи. Роман як такий водночас і є, і не є «автобіографічним».

Можливо, я й написав цю книжку сорок років тому, але і досі я повертаюся до неї майже щодня — назад, до тих самих страхів. Навіть найдрібніша деталь зі «Світу очима Ґарпа» є виявом якогось страху; навіть дивна віспина на обличчі віденської повії є виявом одного з найжахливіших страхів. «Срібляста виразка у неї на лобі була майже такого ж розміру, як її рот; Ґарпу здавалося, що ця віспина шкіриться до нього, як маленька розверста могила». Тобто могила дитини.

Коли «Ґарпа» опублікували, мені почали писати люди, які втратили своїх дітей.

«Я теж втратила одного», «І в мене більше немає дитини»,— розповідали вони. Я зізнавався їм, що не втратив жодної дитини. Я просто батько з розвиненою уявою. У своїй уяві я втрачаю дітей кожного дня.

На початку і в середині 1970 років, коли я писав «Ґарпа», мені здавалося, що наша країна ніколи вже не буде такою розділеною, як у ті часи. Я помилявся. 1968 року Ніксона обрали президентом за те, що він пообіцяв завершити війну у В’єтнамі. Та він не взявся до справи відразу. Коли 1975 року пав Сайгон, президент Ніксон, якому загрожував імпічмент, уже позбувся посади. Ясна річ, Ніксона взагалі не можна було обирати на цей пост. Звучить знайомо, чи не так?

Зараз (коли я це пишу) ми маємо президентом Трампа — самозакоханого парвеню, хвастливого ксенофоба, хулігана із фашистськими вихватками. У жовтні 2017 року генеральний прокурор Джефф Сешнс — Трампів ставленик — заявив, що трансгендерні громадяни не можуть вважатися захищеними від дискримінації на робочому місці; Сешнс посилався на те, що заборона дискримінації за статтею VII «не враховує дискримінації за ознакою гендерної ідентичності як такої, включно зі статусом трансгендерності». Так, декілька федеральних апеляційних судів ухвалили відповідні рішення, спрямовані проти війни генерального прокурора із LGBTQ спільнотою, але президент Трамп і Департамент юстиції не приховували і не приховують свого ворожого ставлення до прав спільноти LGBTQ. Що б на це сказала Роберта?

Ми живемо у часи сексуальної нетерпимості. Ось чому цей роман сорокарічної давнини і досі не втратив актуальності, хоча й мусив би. «Світ очима Ґарпа» був написаний в період, який я вважав дуже сумним. А сьогодні хіба ж не сумний період? Хіба моя країна зараз не більше розділена, ніж у той час, коли я лише починав працювати над «Ґарпом»?

Мені мало не щодня пригадуються улюблені рядки Шекспіра — слова, що їх промовляє Едґар у фіналі «Короля Ліра»:

Нас пригнітив цього часу тягар,

То вилиймо ж у слово серця жар.{1}

Це правда, що «Світ очима Ґарпа» є протестним романом. Та однак, коли я його писав, мені і на гадку не спадало, що я протестуватиму навіть сорок років по тому.

Червень 2018

Джон Ірвінг

1.
«Бостонська милосердя»

ҐАРПОВУ МАТІР — ДЖЕННІ ФІЛДЗ — заарештували у Бостоні 1942 року за те, що вона поранила в кінотеатрі чоловіка. Це сталося невдовзі після того, як японці скинули бомби на Перл-Гарбор. Тоді люди з достатньою співчутливістю ставилися до солдатів, бо раптом виявилося, що кожен так чи інакше почувається трохи солдатом, але Дженні Філдз, як і раніше, була нетерпимою до поведінки чоловіків узагалі і солдатів зокрема.

У залі кінотеатру їй довелося тричі пересідати, та якийсь солдат уперто присувався до неї все ближче і ближче. Зрештою вона опинилася майже біля обшарпаної стіни, а просто перед нею стирчала якась недоладна колона, що затуляла екран. Дженні вирішила, що тепер уже вона з місця не зрушить, а солдат знову піднявся із крісла та сів із нею поруч.

На той час Дженні було двадцять два роки. Коледж вона кинула, щойно туди вступивши, а от курси медичних сестер закінчила із задоволенням,— бути медичною сестрою їй дуже подобалося. Дженні мала атлетичну статуру і завжди здоровий колір обличчя, а ще в неї було темне блискуче волосся і хода, яку її мати називала чоловічою (ідучи, Дженні розмахувала руками), а сідниці в неї були маленькими і твердими, що зі спини робило її схожою на хлопчика. На думку Дженні, її груди були занадто великими; їй здавалося, що такого розміру бюст надає їй вигляду «дешевої і легкодоступної».

От тільки Дженні зовсім не була легкодоступною. Власне, із коледжу вона й утекла саме тому, що почала підозрювати батьків у підступному задумі: що, як вони відрядили її до Велслі не здобувати освіту, а лише переймаючись майбутнім пошуком для неї чоловіка. Цей коледж порекомендували її старші брати, запевнивши батьків, що випускниці Велслі{2} мають високий потенціал як наречені. Тому Дженні здавалося, що її навчання є радше схожим на підготовку породистої телиці до процедури штучного запліднення.

У коледжі її спеціалізацією була англійська література, та коли Дженні побачила, що її однокурсниці стурбовані винятково засвоєнням мистецтва вишуканого поводження із чоловіками, вона без будь-яких вагань і жалю змінила літературу на медицину. У професії медсестри Дженні приваблювало її суто практичне значення, і, до того ж, її здобуття не пов’язане із жодними таємними намірами (пізніше у своїй знаменитій автобіографії вона з прикрістю напише, що занадто багато медсестер полюбляє кокетувати з лікарями, але це буде вже після того, як вона розпрощається з медичною роботою).

Їй подобалася проста, без зайвих дурниць, медична уніформа: вільна блуза приховувала пишний бюст, а зручні черевики цілком відповідали її стрімкій ході. А під час нічних чергувань, сидячи за сестринським столом, вона мала можливість читати,— читання було одним із небагатьох її захоплень.

Вона не сумувала за хлопцями з коледжу, що набували вигляду похмурого розчарування, коли дівчина відмовлялася себе скомпрометувати, й одразу робилися пихатими та самовдоволеними, коли на їхні вмовляння не було відмови; така поведінка викликала у Дженні відразу. У лікарні вона мала справу переважно із солдатами і хлопцями-робітниками, які були простішими та менш претензійними у своїх очікуваннях, аніж студенти коледжу; якщо ти хоч трохи їм піддавалася, вони, принаймні, були щиро раді побачити тебе знову. А тоді раптом усі зненацька зробилися солдатами із самовпевненістю студентів, і Дженні Філдз припинила будь-яке спілкування із чоловіками.

«Моя мати,— писав Ґарп,— була самотньою вовчицею».

__________

РОДИНА ФІЛДЗІВ ЗАВДЯЧУВАЛА своїм багатством взуттєвому виробництву, хоча й місіс Філдз, колись не остання бостонська наречена, також зробила свій внесок у вигляді солідного посагу. Справи родини ішли так добре, що вже багато років ніхто із Філдзів не брав особистої участі у процесі виготовлення взуття. Вони жили на нью-гемпширському узбережжі поблизу Доґз-Гед-Гарбор у великому, критому ґонтом будинку. У свої вихідні дні і ночі Дженні завжди приїздила додому — переважно для того, щоби зробити приємність матері, ґранд-дамі, яка була переконана, що донька «живцем ховає себе в лікарні», та щоби довести їй, що дочка, хоч і проміняла літературу на медицину, не позбулася моральних принципів і дотримується, як і раніше, культури мовлення і поведінки.

Дженні часто зустрічалася із братами на Північному вокзалі та їхала потягом додому разом із ними. Як було заведено в родині Філдзів, у вагоні вони сідали із правого боку за рухом потяга, якщо їхали з Бостона, і з лівого, коли поверталися назад. Таким було бажання найстаршого Філдза (у родині його називали Сеніором), який, хоч і визнавав, що пейзаж із цього боку є особливо потворним, усе одно наполягав на тому, щоби всі члени родини обов’язково споглядали джерело своєї фінансової незалежності та легкого життя, хай би який непривабливий вигляд воно мало. Із правого боку потяга, якщо їхати з Бостона, і, відповідно, із лівого, якщо їхати у зворотному напрямку, було дуже добре видно взуттєву фабрику, що називалася «Fields Factory Outlet», а також величезний білборд із зображенням черевика, що впевнено крокує вам назустріч. Плакат вивищувався над залізничним депо й відбивався незліченною кількістю мініатюрних копій у вікнах будівлі фабрики. Напис під цим здоровезним черевиком, що загрозливо крокував просто на глядачів, стверджував: «Філдз — взуття на всі випадки життя».

Взуттєва фабрика Філдзів, окрім іншого, випускала і черевики для медсестер; і щоразу, коли Дженні приїздила додому, містер Філдз дарував їй нову пару. У результаті в неї швидко накопичилося понад дюжину пар сестринських черевиків. Місіс Філдз, яка прорікала доньці найнепривабливіше майбутнє, оскільки та кинула навчання у Велслі, також робила їй подарунок щоразу, коли Дженні приїздила додому. Мати вручала їй красиво запаковану грілку, принаймні вона так казала — і Дженні їй вірила, оскільки ніколи не розпаковувала тих пакунків. Мати завжди запитувала: «Люба, ти і досі маєш ту грілку, що я тобі подарувала минулого разу?» Дженні на мить замислювалася, намагаючись пригадати, куди поділа материн подарунок — а чи залишила в потязі, а чи просто викинула на смітник, а потім відповідала приблизно так: «Я, мабуть, її загубила, та не хвилюйся, все одно вона мені не потрібна». І тоді місіс Філдз витягала зі сховку ще одну грілку, досі запаковану в аптечний папір, і мало не силоміць змушувала доньку її взяти. При цьому місіс Філдз завжди казала: «Дженніфер, будь обережнішою. І користуйся нею, будь ласка».

Із професійної точки зору Дженні не бачила у грілці ніякої користі; для неї це був старомодний предмет радше психологічного заспокоєння, ніж справжнього лікування. Однак деякі з аптечних пакунків потрапляли до її маленької кімнатки неподалік від Бостонської лікарні милосердя. Нерозпаковані, вони так і зберігались у шафі поруч із взуттєвими коробками.

Дженні почувалася відрізаною скибою. Їй здавалося дивним, що батьки, які в дитинстві приділяли їй так багато уваги, потім, у якийсь немовби заздалегідь визначений момент, наче вимкнули свою любов і почали покладати на неї певні сподівання. Життя її розділилося на дві частини,— упродовж першої, дуже короткої, їй належало всотувати щедру дозу їхньої любові, а всю другу, значно більшу й важливішу частину життя, вона мусила віддавати з відсотками вкладений у неї капітал. Коли Дженні кинула коледж і зробилася звичайнісінькою медсестрою, вона ніби несамохіть обірвала нитку, що пов’язувала її з родиною; і тоді родичі, своєю чергою, почали віддалятися від неї, навіть проти власної волі. На думку родини Філдзів, Дженні мала би зробитися лікаркою чи, принаймні, залишитися студенткою коледжу, поки вона не вийде заміж за лікаря. Щоразу, коли Дженні бачилася зі своїм батьком, матір’ю і братами, у неї виникало відчуття дедалі більшого відчуження. Всі вони ніби привчалися бути для неї незнайомцями.

Так, вочевидь, буває у всіх родинах, думала Дженні Філдз. Але вона також знала, що своїх дітей, якщо вони в неї коли-небудь з’являться, вона любитиме однаково і у два роки, і у двадцять, адже коли тобі двадцять, ти потребуєш батьківської любові навіть більше, ніж у два роки. Так міркувала Дженні. Чого взагалі потребують дворічні діти? У лікарні найбільш невибагливими пацієнтами були немовлята. Що старшими вони робляться, то більшого потребують, але з роками їх терплять і люблять дедалі менше.

Дженні мала таке відчуття, ніби виросла на якомусь великому кораблі і жодного разу не зазирнула до машинного відділення і, тим паче, не розібралася, як там усе працює. Їй подобалося, що в лікарні все зводиться до найпростіших питань: хто що з’їв, чи була від з’їденого користь, і чи добре засвоїлася їжа. У дитинстві вона ніколи не бачила брудного посуду; правду кажучи, Дженні була переконана, що покоївки забирали тарілки зі столу та просто викидали їх на смітник (це було ще в той час, коли її не пускали на кухню). А коли вранці на вантажівці привозили молоко, Дженні була впевнена, що разом із молоком привозять і посуд із їжею, оскільки дзенькіт пляшок був дуже схожий на ті звуки, що долинали із-за зачинених дверей кухні, де прислуга здійснювала свої загадкові маніпуляції з посудом.

Дженні Філдз було вже п’ять років, коли вона вперше побувала у батьковій ванній кімнаті. Одного ранку вона виявила її за запахом батькового одеколону. Там вона вперше в житті побачила душ — дуже сучасний пристрій за мірками 1925 року, велике люстро та довгий шерег різноманітних посудинок, що були настільки несхожими на флакончики у ванній кімнаті матері, що Дженні вирішила: перед нею таємне лігво людини, яка багато років непомітно мешкає у будинку. Правду кажучи, так воно й було.

У лікарні Дженні знала, куди все дівається, і поступово отримувала найпрозаїчніші відповіді на запитання про те, звідки що береться. У Доґз-Гед-Гарбор, де минуло дитинство Дженні, всі члени родини мали до своїх послуг окремі ванни, окремі кімнати, окремі двері із дзеркалами на внутрішньому боці. У лікарні ж будь-яка приватність була неможливою, там не було жодних таємниць; якщо потребуєш люстерка, звернися до медсестри.

Найбільш таємничими речами, які дозволялося самостійно досліджувати маленькій Дженні, були льох і величезна глиняна миска, яку щопонеділка наповнювали морськими молюсками. Ввечері мати посипала їх кукурудзяним борошном, а вранці їх промивали свіжою морською водою із труби, що проходила крізь фундамент будинку й тягнулась аж до самого моря. Під кінець тижня молюски робилися величезними, без жодної піщинки у складках мантій. Вони вже не поміщались у своїх мушлях, і їхні довгі відразливі шиї погойдувались у солоній воді. Щоп’ятниці Дженні допомагала кухареві сортувати молюсків: мертві не втягували шиї, якщо до них торкнутися.

Дженні попросила книжку про молюсків. Вона вивчила їх уздовж і впоперек: дізналась, як вони харчуються, як розмножуються, як ростуть. То були перші живі істоти, які зробилися для неї абсолютно зрозумілими. У Доґз-Гед-Гарбор люди були не такими доступними для вивчення. У лікарні Дженні відчувала, що надолужує втрачений час, і поступово зрозуміла, що люди загалом не набагато загадковіші й аж ніяк не привабливіші за молюсків.

«Моя мати,— писав про неї Ґарп,— не належала до людей, здатних помічати дрібні відмінності».

Але однією з найсуттєвіших відмінностей між людьми і молюсками, яку могла би зауважити Дженні, було, звісно, те, що більшість людей мають почуття гумору, от тільки сама Дженні Філдз навряд чи його коли-небудь мала. У ті часи велику популярність серед бостонських медичних сестер мав один анекдот, у якому Дженні, щоправда, не бачила нічого смішного. Стосувався цей анекдот назви однієї з бостонських лікарень. Лікарня, у якій працювала Дженні, називалася Бостонська лікарня милосердя, якщо скорочено — «Бостонська милосердя». У місті була також Массачусетська загальна лікарня, що в просторіччі звалася «Загальна Масс». Але була ще одна — лікарня імені Пітера Бента Брігема, яку всі зневажливо називали просто «Скрюченим Пітером»{3} (за прізвиськом її засновника).

Так от, у цьому анекдоті йшлося про те, як одного бостонського таксиста зупинив чоловік, який рачкував тротуаром. Він важко дихав і мав почервоніле від болю обличчя. Таксист відчинив задні дверцята і затягнув бідолаху до салону. Пасажир скорчився на підлозі перед заднім сидінням, притискаючи коліна до грудей.

— До лікарні,— здушеним голосом попросив він.

— «Скрючений Пітер»? — запропонував водій найближчу лікарню.

— Якби ж тільки скрючений,— простогнав пасажир.— Здається, Моллі його взагалі відкусила!

Дженні Філдз дуже рідко подобались анекдоти, а цей і поготів; жарти про «пітера» були не для неї. Вона надто часто мала змогу спостерігати за людьми, які втрапляли в халепу через того злощасного «пітера». І діти були тут явно не найстрашнішим злом. Звісно, їй доводилося бачити жінок, які не хотіли мати дітей і дуже засмучувалися через свою вагітність. Таким жінкам, думала Дженні, не слід народжувати. Та набагато більше їй було шкода дітей, які мали в таких жінок народитися. Бачила вона, ясна річ, і таких, які хотіли мати дітей, і, дивлячись на цих жінок, їй також кортіло мати дитинку. Коли-небудь, думала Дженні Філдз, вона народить собі дитинку — лише одну. От тільки прикрість полягала в тому, що їй дуже не хотілося мати справи з жодним із «пітерів», як і взагалі з чоловіками.

Із того, що бачила Дженні, лікувати «пітери» найчастіше доводилося солдатам. Пеніцилін почали застосовувати лише 1943 року, а в широкий обіг ці диво-ліки ввійшли тільки через два роки. У «Бостонській милосердя» у сорок другому році для лікування солдатських «пітерів» використовували сульфаміди та миш’як. Проти триперу — сульфаметазол із величезною кількістю води. Проти сифілісу — неоарофенамін. От до якого абсурду, думала Дженні, доводить людину секс; аби очистити хімію людини, до її власної хімії доводиться вводити отруйний миш’як.

Для лікування «пітерів» у лікарні застосовувалася ще одна процедура, у якій також використовували багато рідини. Дженні часто асистувала в її проведенні, оскільки пацієнт у таких випадках зазвичай потребував значної уваги, та і тривав процес досить довго; іноді хворого навіть доводилося тримати. Процедура була дуже простою: через пеніс та уретру пропускалося рівно сто кубічних сантиметрів води, що пізніше виходила назад. Та, попри свою нескладність, ця процедура псувала нерви всім її учасникам.

Прізвище чоловіка, який винайшов прилад для цього різновиду промивання, було Валлентайн, і, відповідно, його винахід назвали «іригатором Валлентайна». Із часом цей іригатор був замінений на більш досконалий пристрій, але медсестри «Бостонської милосердя» ще довго називали цю процедуру «лікуванням за Валлентайном». Чудове покарання для всіх коханців, думала Дженні Філдз.

«Моя мати,— писав Ґарп,— не мала схильності до романтизму».

__________

КОЛИ СОЛДАТ У КІНОТЕАТРІ почав пересідати з місця на місце, поступово присуваючись усе ближче та ближче до неї, Дженні Філдз подумала, що йому би не завадило лікування за методом Валлентайна. Та, на жаль, вона не носила із собою іригатора — той не вмістився би в її торбинці. Крім того, для цієї процедури їй потрібно було, як мінімум, мати згоду пацієнта. А от що вона мала при собі прямо зараз, то це — скальпель. Дженні завжди та скрізь носила його із собою. Але вона не поцупила його в лікарні; то був скальпель із відламаним кінчиком; можливо, хтось упустив його на підлогу або ж до раковини,— тож загалом для складних операцій він уже не надавався, та Дженні і не збиралася використовувати його для складних операцій.

Скальпель був дуже гострим і спочатку постійно робив дірки у шовковій кишеньці її торбинки. Та потім вона знайшла футляр від термометра і верхньою його половинкою, немов ковпачком авторучки, закрила лезо. Саме цей ковпачок вона і зняла, коли солдат підсів на сусіднє крісло та з байдужим виглядом сперся на підлокітник, який — ну що за дурниця! — був призначений для двох глядачів. Довга рука солдата, що звішувалася з підлокітника, раз у раз сіпалася, немов боки в коня, коли той відганяє від себе мух. Дженні в одній руці тримала скальпель на дні торбинки, а другою міцно притискала торбинку до прикритих білою тканиною колін. Їй уявлялося, що сукня медсестри сяє на ній, як священний обладунок, і що саме білий колір у якийсь дивовижний спосіб притягує цього хижого збоченця.

«Моя мати,— писав Ґарп,— пройшла по життю, постійно чатуючи на викрадачів жіночих торбинок і решти значно більш цінних, на її думку, речей».

Але в кінотеатрі солдата цікавила не її торбинка. Його рука вляглася їй на коліно.

— Прибери свою смердючу лапу,— вимовила Дженні чітко й голосно. Декотрі глядачі почули її слова та пооберталися.

— Та ну, не ламайся,— простогнав охоплений хіттю солдат і швидко заліз їй під спідницю. Коліна Дженні виявилися міцно стиснутими, і тієї ж миті вся його рука, від плеча до зап’ястка, була розрізана, наче стигла диня. Скальпель, скерований умілою рукою медсестри, пройшов крізь кітель і сорочку й акуратно розсік шкіру та м’язи так, що на ліктьовому згині оголилася кістка. «Якби я хотіла його вбити,— сказала вона пізніше в поліції,— то різонула би його по зап’ястку. Я медична сестра і знаю, як люди стікають кров’ю».

Солдат закричав. Він зірвався на ноги і здоровою рукою зацідив Дженні у вухо з такою силою, що в неї задзвеніло у голові. Змахом скальпеля у відповідь вона зрізала з його верхньої губи шматочок, який формою і товщиною нагадував ніготь великого пальця. («Я не мала наміру перерізати йому горло,— пізніше пояснила вона в поліції.— Я збиралася відрізати йому носа, але схибила»).

Репетуючи на все горло, солдат порачкував до центрального проходу між рядами і тим же робом рушив далі, до рятівного світла фоє. У глядацькій залі ще хтось запхинькав зі страху.

Дженні витерла скальпель об сидіння сусіднього крісла, накрила лезо ковпачком від термометра й акуратно поклала назад до торбинки. Потім підвелася і пішла до фоє, звідки долинали моторошні волання та заклики адміністратора, що стояв у дверях і вигукував у темряву глядацької зали: «Чи є тут лікар? Будь ласка, нам терміново потрібен лікар!»

Чи був серед глядачів лікар, невідомо, а от медсестра була, і вона, як велить обов’язок, поквапилася надати постраждалому невідкладну допомогу.

Коли солдат її угледів, тут-таки знепритомнів; і сталося це зовсім не від крововтрати.

Дженні знала, як кровоточать порізи обличчя; вони такі оманливі, адже завжди видаються дуже небезпечними, хоча насправді нічого особливо страшного в них немає. Набагато глибший розріз на руці, звичайно, потребував негайного медичного втручання, та смерть від втрати крові солдатові явно не загрожувала. От тільки скидалося на те, що ніхто із присутніх, окрім Дженні, цього не розумів,— так багато було крові, особливо на її білій уніформі. Ясна річ, усі швидко зметикували, хто саме це зробив. Співробітники кінотеатру не підпустили її до солдата, який лежав у нестямі, а хтось навіть відібрав у неї торбинку. Божевільна медсестра! Шалена різничка! Дженні Філдз, однак, зберігала спокій і самовладання. Вона вважала, що варто лишень з’явитись охоронцям правопорядку — і все швидко з’ясується. Але й поліціянти не виявили належного розуміння.

— Давно валандаєшся із цим хлопчиною? — запитав у неї один із них дорогою до поліційного відділку.

А ще один трохи пізніше поставив їй не більш змістовне запитання:

— Чому ти вирішила, що він збирається на тебе напасти? Він каже, що просто хотів познайомитися.

— Ця маленька іграшка, сонечко, є серйозною зброєю,— повідомив їй третій поліціянт.— Не раджу тобі тягати із собою такі от штучки. Це ніби напрошуватися на неприємності.

Отже, Дженні довелося чекати на приїзд старших братів, які б залагодили інцидент. Вони обидва займалися юриспруденцією в Кембриджі, на другому березі ріки. Один студіював право, а другий викладав у правничій школі.

«Обидва,— писав Ґарп,— поділяли думку, що юридична практика є вульгарним заняттям, а от студіювання права — справа висока і благородна».

Коли брати приїхали, то не поквапилися її втішити.

— Ти розбиваєш матері серце,— сказав їй один.

— А от якби ти залишилась у Велслі…— почав нотацію другий.

— Самотній дівчині доводиться себе захищати,— сказала їм Дженні.— Що може бути природнішим?

Але один із братів запитав, чи може вона довести, що не мала раніше стосунків із постраждалим.

— Суто між нами,— прошепотів їй на вухо другий,— ти давно з ним зустрічаєшся?

Зрештою все з’ясувалося, коли поліціянти дізналися, що солдат приїхав із Нью-Йорка, де має дружину та дитину. У Бостоні він проводив короткотермінове звільнення та понад усе на світі боявся, що цей інцидент дійде до вух його дружини. Зійшлися на тому, що це було би жахливо для всіх, і тому Дженні відпустили без жодного до неї звинувачення. Коли ж вона здійняла галас, вимагаючи, щоби поліціянти повернули їй скальпель, один із братів сказав:

— Заради Бога, Дженніфер, ти що, не можеш украсти ще один?

— Я не крала його,— відповіла Дженні.

— Тобі було би варто мати якихось подруг,— порадив інший брат.

— Серед студенток Велслі,— одночасно вимовили обидва.

— Дякую, що прийшли на допомогу, коли я попросила,— сказала їм Дженні.

— Нема питання, ми ж родина! — відповів один.

— Кров — не вода,— додав другий і відразу зніяковів, бо уніформа Дженні вся була у плямах крові.

— Дженніфер,— промовив старший брат, який у дитинстві був для неї прикладом мудрості. Голос його звучав достатньо серйозно.— Не раджу тобі зв’язуватися з одруженими чоловіками.

— Я — порядна дівчина,— твердо відповіла вона.

— Матері ми нічого не скажемо,— пообіцяв молодший.

— Батькові, звичайно, також! — підсумував старший. У незграбній спробі надати їхній зустрічі трохи родинного тепла він підморгнув Дженні, і від цього руху його обличчя скривилось, через що в неї на мить склалося враження, ніби її дитячий ідеал мудрості страждає на нервовий тик.

Поряд із братами стояла велика поштова скринька із плакатом, на якому було зображено дядька Сема. Крихітний солдатик, весь у хакі, стояв на великій долоні дядька Сема та готувався зістрибнути на мапу Європи. Під зображенням був напис: «Підтримайте наших хлопців!».

Старший брат глянув на Дженні, яка вивчала плакат.

— І ніколи не зв’язуйся із солдатами,— додав він, не підозрюючи, що за декілька місяців сам зробиться солдатом, одним із тих, кому не судилося повернутися додому з війни. І це він розіб’є серце матері,— саме старший, а не Дженні, яку він так бездушно застерігав від цього.

Другий її брат загине набагато пізніше, вже після війни. Внаслідок прикрого випадку на яхті він потоне за кілька миль від родинного маєтку Філдзів у бухті Доґз-Гед-Гарбор. Про його невтішну вдову мати Дженні скаже: «Вона ще молода та приваблива, і діти в неї цілком стерпні, принаймні досі. Закінчиться час жалоби, і вона знайде собі нового супутника життя. Я у цьому цілком переконана».

Власне, так і сталося. Через рік після сумної події вдова брата звернулася до Дженні за порадою, запитуючи, чи, бува, вона не в курсі, чи вже закінчився належний термін трауру та чи не час уже братовій подумати про пошуки нового супутника життя. Вона боялась образити матір Дженні, боялась осуду інших людей,— а що як смерть чоловіка належить оплакувати довше?

— Якщо ти вже не сумуєш, навіщо тобі траур? — спитала в неї Дженні. А у своїй автобіографії вона пізніше напише: «Цій бідолашній жінці потрібно було підказувати, що вона має відчувати».

«Мати розповідала,— писав Ґарп,— що більшої дурепи вона у житті не бачила. І ця жінка навчалась у Велслі».

Але того вечора у своїй малесенькій кімнатці Дженні Філдз, після того, як попрощалася ввечері зі своїми братами біля «Бостонської милосердя», почувалася такою схвильованою, що не мала сили розсердитися по-справжньому. У неї все боліло — і вухо, у яке заїхав солдат, і спина десь між лопатками,— тож заснути їй не вдавалося. Дженні подумала, що, імовірно, вона потягнула собі якийсь м’яз, коли ці нахаби накинулися на неї у фоє кінотеатру і заломили її руки за спину. Дженні згадала, що за наявності болю у м’язах рекомендується скористатися грілкою. Вона підвелася з ліжка, підійшла до шафи і витягла звідти один із пакунків, подарованих матір’ю.

То була не грілка. Мати вживала цей евфемізм, оскільки не була у змозі примусити себе обговорювати з донькою аж такі дражливі питання. В аптечному пакеті лежала спринцівка. І матері, і доньці було відомо її призначення. Дженні часто доводилося навчати своїх пацієнток нею користуватися. Щоправда, у лікарні їх застосовували не для запобігання вагітності відразу після статевого акту, а для дотримання особистої гігієни та під час лікування венеричних захворювань. На думку Дженні Філдз, спринцівка була більш зручним і менш травматичним аналогом іригатора Валлентайна.

Дженні розкрила всі материні дарунки один за одним. У кожному пакеті лежала спринцівка. «Дженніфер, будь обережнішою. І користуйся нею, будь ласка». Сенс цих наполегливих прохань відразу зробився їй більш зрозумілим: місіс Філдз хотіла як краще й не сумнівалася, що донька веде безладне статеве життя «після того, як кинула Велслі», звичайно. На думку матері, після Велслі Дженні вступала в дошлюбні зв’язки (як назвала би це місіс Філдз), аби «досхочу нагулятися».

Дженні Філдз заповзла до ліжка й поклала спринцівку з гарячою водою під спину поміж лопатками. Вона мала надію, що затискач на гумовій трубці не пропускає воду, але про всяк випадок стискала цю трубку в долонях, наче молитовну вервицю, а наконечник трубки опустила у склянку. Всю ніч Дженні пролежала без сну, слухаючи, як крапає до склянки вода, що все ж таки витікала зі спринцівки.

«У цьому повному брудних думок світі,— думала вона,— ти або чиясь дружина, або чиясь хвойда; а якщо ні, то дуже скоро зробишся першою або другою. Якщо ж ти не підпадаєш під жодну із цих категорій, то всі навколо наввипередки запевняють тебе, що з тобою явно не все гаразд».

Але Дженні не сумнівалася в тому, що з нею все гаразд.

Саме тоді, без сумніву, і народився задум книжки, яка через багато років зробила Дженні Філдз знаменитою. Хай би як неґречно це звучало, її автобіографія здолала прірву між літературною якістю твору та його популярністю, хоча, як стверджував Ґарп, книжка його матері мала не більше літературних достоїнств, ніж каталог Сірса-Роубака{4}.

__________

ЩО Ж СХИЛИЛО ДЖЕННІ ФІЛДЗ до тієї вульгарності, на яку вона зовсім скоро наважиться? Не її юридично підкуті брати. Не чоловік у кінотеатрі, що замастив своєю кров’ю її уніформу. І навіть не материнські спринцівки, через які вона зрештою втратила помешкання.

Власниця помешкання (дратівлива жінка, яка з якоїсь лише їй відомої причини бачила у кожній винаймачці кімнат потенційну шльондру) знайшла у маленькій кімнатці та вбиральні Дженні аж дев’ять спринцівок. У спотвореній уяві господарки це свідчило тільки про панічний страх небажаних наслідків — авжеж, абсолютно виправданий страх, і, що набагато гірше, про їх надзвичайно часте застосування, що, ясна річ, підтверджувало найгірші її підозри.

Що ця пані подумала про дюжину пар новеньких медсестринських черевиків, так і залишилося таємницею. Але Дженні вся ситуація видалася просто абсурдною. Окрім того, передбачливість батьківських дарунків збуджувала в ній самій недвозначні емоції. Дженні зібралася і залишила це житло без зайвих слів.

Та все це не мало жодного стосунку до вчинку, що зробив Дженні Філдз вульгарною в очах геть усіх, хто її оточував. Хай би як це парадоксально звучало, її братам, батькам і навіть власниці помешкання — усім їм здавалося, що вона мало не одержима сексом. Дженні вирішила нікому нічого не доводити — ще подумають, ніби вона виправдовується, і винайняла невеличку квартирку. Це спричинило нову лавину спринцівок від її матері та коробок із черевиками для медперсоналу від батька. Її вражала сама їхня логіка: вони, вочевидь, думали: «Якщо вже дочці на роду написано бути хвойдою, нехай принаймні буде чистою і добре взутою».

Якоюсь мірою війна відволікала Дженні від прикрих думок про нерозуміння з боку рідних, від зайвої жорстокості та надмірного жалю до себе; проте у Дженні ніколи не було схильності до копирсання у собі. Вона була гарною медсестрою, і роботи в неї завжди було більше, ніж достатньо. Багато медичних сестер ішли служити до війська, але у Дженні не виникало бажання змінити уніформу та їхати за океан; вона важко сходилася з людьми, і їй не хотілося втрачати звичне оточення. Окрім того, необхідність дотримання субординації дратувало її навіть у «Бостонській милосердя», і вона небезпідставно припускала, що у військово-польовому шпиталі із цим буде ще гірше.

Але найдужче їй би там бракувало дітей. Узагалі-то, через це вона і залишилась у лікарні, навіть коли багато хто звідти пішов. Як медсестра, думала Дженні, вона найкраще почувалась і була найефективнішою, коли допомагала матерям із новонародженими немовлятами, тим паче, що довкола враз виявилося багато маленьких дітей, чиї татусі або були десь дуже далеко, або загинули, або зникли безвісти. Дженні з усіх сил намагалася втішити цих самотніх матерів. Чесно кажучи, вона їм заздрила. Їй така ситуація здавалася просто ідеальною: вона лишається сама з новонародженою дитинкою, чоловіка збито десь у небі над Францією. Молода жінка із власним малям, усе життя попереду, і вони двоє нікого більше не потребують. Майже непорочне зачаття, думала собі Дженні. Принаймні ніякими «пітерами» можна більше не перейматися.

Звичайно, ці жінки далеко не завжди були задоволені своєю долею так само, як була би задоволена на їхньому місці Дженні. Багато хто з них оплакував своїх чоловіків, не одну чоловіки просто покинули; були і такі, хто не дуже-то тішився своїм немовлям, але більшість усе одно мріяла про чоловіка для себе й батька для дитини. Дженні Філдз, утішаючи їх, виступала в ролі пристрасної проповідниці самотності: вона розтлумачувала, що їм дуже поталанило.

— Та ж ви — гарна мати,— казала вона, і більшість жінок із цим погоджувалися.

— А немовлятко ваше хіба не диво? — запитувала Дженні, і знову-таки майже всі вони вважали своїх немовлят пречудовими.

— А батько — яким він був? — цікавилася далі Дженні, і чимало жінок подумки відповідали: ледацюгою, яких мало. Брехун, дурний базікало, ні на що не здатний, мерзенний, геть пропащий!

— Але ж його більше немає! — хлипали носом декотрі.

— От бачите, як вам поталанило? — підсумовувала Дженні.

Їй вдалося навернути декого у свою віру, але розплатою за це стала втрата репутації — Дженні Філдз почали вважати небезпечно агресивною. У лікарні не схвалювали жінок, які народжували дітей, не маючи формального чоловіка.

— Перестаркувата діва Марія — от хто така наша Дженні,— казали про неї медсестри.— Звичайний спосіб зачаття дітей її не влаштовує. Доведеться покликати на допомогу Господа Бога.

У своїй автобіографії Дженні писала: «Я хотіла мати роботу, а ще я хотіла жити сама. Це зробило мене сексуально одержимою в очах інших. А потім я захотіла мати дитину, але не мала наміру ділити своє тіло, а може і життя, із кимось іншим лише для того, щоб мати дитину. І це зробило мене ще більш сексуально одержимою в очах інших».

Саме це й підштовхнуло її до кроку, який усіх шокував і зробив Дженні вульгарною в очах людей її кола. Звідси вона і взяла назву для книжки, що зробила її знаменитою: «Одержима сексом: автобіографія Дженні Філдз».

Дженні Філдз зрозуміла, що шокуючи інших людей, ти домагаєшся від них більшої поваги, ніж коли намагаєшся просто жити власним життям, не виставляючи його напоказ. І тоді Дженні оголосила колегам, що їй потрібен партнер, від якого вона завагітніє з одного разу, після чого ніяких справ із ним більше не матиме. Про ситуацію, коли одного разу може не вистачити, просто не йдеться, пояснила вона медсестрам. Ті, ясна річ, радо поширили цю шокуючу інформацію скрізь, де лише змогли. Дуже скоро Дженні вже мала декілька пропозицій і опинилася перед вибором: або негайно від усього відмовитися — мовляв, усе це злісні плітки, або погодитися зі статусом аморальної жінки і здійснити задумане.

Один молоденький студент-медик запропонував їй свої послуги за умови, що йому буде надано, як мінімум, шість спроб упродовж трьох вихідних днів. Дженні йому відмовила, заявивши, що не може довірити таку відповідальну справу, як зачаття дитини, невпевненій у своїх силах людині.

Лікарняний анестезіолог навіть запропонував оплатити своєму майбутньому нащадкові навчання в коледжі, але у відповідь почув, що він має занадто близько посаджені очі та поганої форми зуби, а Дженні не хоче таких недоліків для своєї дитини.

Приятель однієї з медсестер вирішив зайти з іншого боку і вручив їй у лікарняному кафетерії склянку, майже по вінця наповнену каламутною в’язкою субстанцією.

— Сперма,— оголосив він, кивнувши на склянку.— І це за один раз, я на дрібниці не розмінююсь. Якщо хочеш з однієї спроби, то це до мене.— Дженні взяла до рук жахливу склянку і холоднокровно вивчила її вміст. Лише один Бог знає, що там насправді, подумала вона. А тим часом приятель медсестри продовжував свою агітацію: — Висока якість моєї сперми очевидна. Бачиш — там повно сім’я!

Дженні вилила вміст склянки в горщик із квітами.

— Я хочу дитину,— сказала вона.— Ферма для розведення сперматозоїдів мені ні до чого.

Дженні знала, що це буде нелегко. Поступово вона звикла до подібних жартів і навчилася гідно реагувати на них.

І тоді всі вирішили, що Дженні Філдз забагато на себе бере. Жарти жартами, але вона явно передавала куті меду. Або це все тільки гра, яку вона не хоче припиняти через звичайну впертість, або — і це було навіть гірше — вона дійсно цього бажає. Колегам не вдавалося ні змусити її добряче над цим посміятися, ні затягнути до ліжка. Ґарп про дилему своєї матері написав: «Колеги відчували, що вона вважає себе вищою за них. А ніяким колегам таке не подобається».

Тож було вирішено застосувати до Дженні Філдз політику жорсткого контролю. Адміністрація вжила відповідних заходів, ясна річ, «для її блага», тобто її розлучили з новонародженими. На думку співробітників лікарні, вона схибилася на немовлятах. Більше ніякого акушерства для Дженні Філдз! Її і близько не можна підпускати до пологового відділення,— у неї занадто м’яке серце, а можливо, і мізки.

Отже, Дженні довелося розлучитися з новонародженими немовлятами та їхніми матерями. Вона занадто хороша медсестра, казали всі, нехай попрацює у відділенні інтенсивної терапії. Начальство чудово знало, що медсестри, які працюють у палатах інтенсивної терапії «Бостонської милосердя», швидко забувають про будь-які власні проблеми. Звичайно, Дженні чудово розуміла прихований сенс цього переведення на інше місце, але її сердило тільки те, що колеги аж так погано про неї думають. Нехай її бажання завагітніти без одруження здається їм усім дивним, але ж це не означає, що вона взагалі не варта довіри. Направду, думала Дженні, люди геть позбавлені будь-якої логіки. Але нічого, час іще є — вона не застара, і завагітніти ще встигне. Тож загалом не сталося нічого страшного.

Була війна. У відділенні інтенсивної терапії це відчувалося особливо гостро. Інші лікарні присилали сюди своїх найважчих пацієнтів, і серед них було чимало невиліковних випадків. Тут опинялися старигані, які вже дихали на ладан, жертви автомобільних катастроф і нещасних випадків на виробництві; особливо страшно було дивитися на травми дітей. Але найчастіше привозили важкопоранених солдатів, і їхні каліцтва навяд чи можна було назвати випадковими.

Дженні поділила невипадково травмованих солдатів на категорії і створила для них власну класифікацію:

1. Ті, хто постраждав від опіків (переважно то були моряки); найважчих присилали з морського шпиталю в Челсі. Але траплялися й обгорілі льотчики і танкісти. Дженні називала їх «зовнішніками».

2. Були солдати, які отримали кулю в «погане місце» чи здобули інші ушкодження внутрішніх органів; вони мали проблеми із життєзабезпеченням організму, і Дженні називала їх «життєво важливими органами».

3. Поранені в голову та з ушкодженнями хребта викликали у Дженні містичне відчуття страху. Одні були паралізовані, інші просто перебували у стані мовчазної прострації. Вони вже відсторонилися від усього земного, і Дженні їх називала «відсутніми». Часом хтось із «відсутніх» мав іще й зовнішні каліцтва та пошкодження життєво важливих органів; власне, лікарня й отримала свою назву через таких пацієнтів.

4. До цієї категорії належали просто «доходяги».

«Мій батько,— писав Ґарп,— був саме “доходягою”. На думку матері, це робило його дуже привабливим. Усі ниточки обірвано».

Батько Ґарпа був кормовим стрільцем і постраждав від фатальної невипадковості в небі над Францією.

«Кормовий стрілець,— писав Ґарп,— був тим членом екіпажу бомбардувальника, який чи не найбільше наражався на вогонь протиповітряної артилерії супротивника. В армії його називають “зенітним вогнем”. Кормовому стрільцеві зенітний вогонь часто здавався схожим на струмінь чорнила, що порскає догори і розповзається в небі, наче чорнило на промокальному папері. Маленький чоловічок (у затісному блістері під фюзеляжем бомбардувальника найкраще було сидіти, коли ти дуже маленький) згинався у три погибелі перед своїми кулеметами у цьому кублі, наче комаха в коконі. Блістер являв собою напівсферичну металеву конструкцію зі скляним ілюмінатором широкого огляду, що стирчав під черевом «B-17», як неприродно випнутий пупок. У ньому містилися два кулемети калібру 12,7 і маленький чоловічок, до чиїх невеселих обов’язків належало ловити в кулеметний приціл ворожі винищувачі. Блістер обертався на всі боки, разом із ним обертався стрілець. До його послуг були дерев’яні важелі із кнопками для ведення вогню; коли кормовий стрілець вчіплявся у ці важелі, то ставав схожим на страхітливий ембріон у легкопроникній оболонці, який висунувся із черева матері, аби захистити її. Дерев’яні важелі слугували і для обертання блістера,— аж до так званої мертвої зони, де існувала небезпека потрапити у власні пропелери».

«Відчуваючи під ногами небо, стрілець у висунутій назовні капсулі почувався особливо незатишно,— писав Ґарп.— Перед приземленням, якщо спрацьовував механізм, блістер втягувався всередину фюзеляжу. Якщо ж механізм не спрацьовував, його нижня частина висікала сніп іскор зі злітно-посадкової смуги не гірше, ніж спортивний автомобіль на старому асфальтовому шосе».

Технік-сержант Ґарп — кормовий стрілець, який зазирнув смерті в очі,— служив у восьмому повітряному полку — підрозділі, який бомбардував континент, а базувався в Англії. До призначення кормовим стрільцем сержант Ґарп встигнув повоювати і носовим стрільцем на «B-17C», і фюзеляжним стрільцем на «B-17E».

Ґарпу не подобалася фюзеляжна стрільба на «B-17E». Двоє стрільців були буквально втиснуті в корпус літака, і їхні амбразури розташовувались одна навпроти іншої, у результаті чого Ґарп отримував удар у вухо щоразу, як його товариш повертав свій кулемет водночас із тим, як він повертав свій. Саме із цієї причини у пізніших моделях «B-17E» амбразури були рознесені на певну відстань. Але цих позитивних змін сержант Ґарп уже не застав.

Його першою бойовою операцією був денний наліт «B-17E» на французьке місто Руан 17 серпня 1942 року, і обійшовся він без утрат. Технік-сержант Ґарп, виконуючи обов’язки фюзеляжного стрільця, один раз отримав від свого товариша в ліве вухо і два рази — у праве. Йому було набагато гірше, ніж другому стрільцеві, ще й тому, що той був у порівнянні з Ґарпом справжнім здорованем, і через те його лікті розташовувалися точно на рівні вух сержанта Ґарпа.

Того першого дня над Руаном у кормовому блістері сидів молодик на прізвище Фаулер, який був іще меншим, аніж Ґарп. До війни той Фаулер був жокеєм. Він стріляв краще, ніж Ґарп, але той усе одно бажав опинитися на його місці. Ґарп був сиротою, однак завжди радів самотності. Та й лікті другого фюзеляжного стрільця якось не радували своїм сусідством. Звичайно, як і багато хто, Ґарп мріяв про п’ятдесятий виліт, після якого з’являлася можливість перевестися до Другого повітряного полку — навчального підрозділу, де готували екіпажі бомбардувальників, а звідти він міг би пізніше спокійно піти у відставку з посади інструктора зі стрільби. До загибелі Фаулера Ґарп йому заздрив: колишній жокей мав власний куточок, де нікого, крім тебе самого, немає.

«Сморід у цьому куточку страшенний, особливо коли багато пердиш»,— розповідав Фаулер. Він був циніком і мав різкий, неприємний кашель, а також погану репутацію у медсестер польового шпиталю.

Фаулер загинув під час аварійної посадки на ґрунтову дорогу. Випущені шасі потрапили у глибоку вибоїну, і їх зрізало, наче серпом; позбавлений посадкового пристрою, бомбардувальник проїхався на череві і розчавив блістер із такою ж легкістю, як дерево, що падає, чавить виноградину. Фаулер, який, за його власними словами, довіряв машинам більше, ніж коням або людям, був тієї миті на своєму бойовому посту, і літак приземлився просто на нього. Фюзеляжні стрільці, серед яких був і сержант Ґарп, бачили, як із-під бомбардувальника, що черевом проїхався по дорозі, летіло криваве клоччя. Ближче за інших до місця посадки перебував тієї миті начальник відділу особового складу ескадрильї, який мав сумнівне задоволення спостерігати все це, наче в уповільненій кінозйомці, після чого його знудило прямо в джипі. Командиру ескадрильї не довелося чекати на офіційний висновок щодо загибелі Фаулера, щоби замінити його найменшим після бідолахи стрільцем його підрозділу.

Субтильний Ґарп давно мріяв зробитися кормовим стрільцем. Тож у вересні 1942 року його мрія здійснилася.

__________

«МОЯ МАТІР ЗАВЖДИ ЦІКАВИЛАСЯ подробицями,— писав Ґарп».

Дженні Філдз першою запитувала в лікаря: «Як це сталося», коли у відділення привозили нових хворих, їх класифікувала кожного подумки: «зовнішнік», «життєво важливі органи», «відсутній» чи «доходяга». Щоби краще запам’ятати пацієнтів та їхні діагнози, вона вигадувала собі маленькі римовані підказки: рядовий Спок позбувся кісток, прапорщик Поттер — без ніг та рота, капрал Пікул не має тестикул, капітан Флинзоцці — шкіри нема зовсім, майор Вітчикан — відповіді не чекай.

Але сержант Ґарп залишався для неї таємницею.

Під час свого тридцять п’ятого вильоту у небі над Францією маленький кормовий стрілець раптом припинив стріляти. Пілот звернув увагу на відсутність кулеметного вогню із кормового блістера й вирішив, що Ґарпа поранено. Сам він не відчув удару в підчерев’я літака, тому сподівався, що Ґарпа поранено не тяжко. Щойно літак приземлився, Ґарпа негайно перенесли до люльки спеціалізованого мотоцикла, оскільки машини «швидкої допомоги» поблизу не виявилось. Але субтильний технік-сержант, на подив присутніх, почав бавитися зі своїм членом. Мотоциклетна люлька була обладнана брезентовою покришкою на випадок непогоди, і пілот швиденько накрив нею Ґарпа. У брезентовій покришці було целулоїдне віконечко, крізь яке льотчики, механіки і лікар бачили пораненого сержанта. Як на такого маленького чоловічка, ерекція в Ґарпа виявилася занадто потужною, принаймні так здалося присутнім, а пестив себе технік-сержант так невміло, наче маленька дитина або мавпа у зоопарку. Але, подібно до мавпи, що позирає із клітки на людей, Ґарп витріщався на тих, хто за ним спостерігав.

— Ґарпе? — покликав його пілот. На лобі в Ґарпа засохла кров, але інших ушкоджень на тілі видно не було.

— Ґарпе! — покликав пілот уже голосніше. У металевій напівсфері блістера, у тому місці, де був колись кулемет, тепер зяяла діра; осколок зенітного снаряда, вочевидь, влучив у корпус кулемета. На перший погляд руки Ґарпа виглядали цілком добре, та робили вони зараз свою справу не дуже-то вправно.

— Ґарпе! — нарешті крикнув пілот.

— Ґарпе,— повторив технік-сержант. Він передражнив пілота, як папуга або шпак, навчений говорити.— Ґарп,— іще раз вимовив він, немовби щойно засвоїв це слово. Пілот кивнув йому, заохочуючи пригадати своє прізвище, і Ґарп усміхнувся.

— Ґарпе! — знову вигукнув він, неначе вітаючись із присутніми. Але замість «Вітаю!» він вимовляв: «Ґарпе!».

— Господи, Ґарпе! — вигукнув пілот. У склі блістера кормового стрільця добре було видно дірки і тріщини. Лікар трохи розстебнув блискавку на брезентовій покришці люльки і зазирнув усередину. З очима Ґарпа коїлося щось недобре: вони крутилися в різні боки, кожне око саме по собі. Мабуть Ґарпу цієї миті здавалося, що світ то напливає на нього, то віддаляється; якщо, звісно, він узагалі що-небудь бачив, подумав лікар. Але ні лікар, ні пілот не знали, що декілька гострих і тонких крихітних уламків зенітного снаряду пошкодили один із нервів у мозку Ґарпа — цей нерв передає імпульс руху м’язам очного яблука. Але й інша частина Ґарпового мозку зазнала численних колотих і різаних ушкоджень, як буває під час префронтальної лоботомії, от тільки цю операцію було виконано вкрай невдало.

Лікаря так нажахало те, наскільки невдало здійснена лоботомія пацієнтові на ім’я Ґарп, що він навіть не спробував стягнути з нього просякнутого кров’ю шолома, що з’їхав на лоба аж до того місця, де з кожною секундою дедалі більшою робилася пружна блискуча ґуля. Кинулися шукати мотоцикліста, що возив лікаря, але того десь вивертало від блювання, і лікар вирішив, що посадить до люльки з Ґарпом кого-небудь іще, а мотоцикл поведе сам.

— Ґарпе? — звернувся до лікаря Ґарп, повторюючи єдине щойно знайдене слово.

— Ґарпе,— підтвердив лікар. Сержант мав задоволений вигляд і радо продовжував мастурбувати, його маленькі кисті рухалися вздовж непропорційно великого члена, дедалі більше задовольняючи Ґарпа.

— Ґарпе! — ревнув він. У його голосі одночасно звучали і втіха, і здивування. Він крутив очима навсібіч, ніби намагаючись умовити світ, що весь час вислизав від нього, нарешті спинитися. Здавалося, сержант не зовсім розуміє, чи вдасться це йому.— Ґарпе? — невпевнено запитав він.

Пілот поплескав його по руці та кивнув членам екіпажу і хлопцям із наземної обслуги, які поряд, немовби прохаючи: «Хлопці, давайте підтримаємо сержанта, давайте його трохи заспокоїмо». І всі присутні, які щойно з неабиякою пошаною спостерігали за процесом потужного сім’явипорскування, швидко відійшли від шоку і хором виголосили: «Ґарпе! Ґарпе! Ґарпе!» Цей хор немовби запевняв, що все гаразд, що він не сам, допомагаючи Ґарпу заспокоїтись і відчути себе в оточенні однодумців. Задоволений Ґарп щасливо кивнув, але лікар узяв його за руку й палко прошепотів:

— Ні! Тільки не рухайте головою! Гаразд, Ґарпе? Будь ласка, не рухайте головою!

Очі Ґарпа прокотились повз пілота та лікаря, які терпляче чекали на їх повернення.

— Тихо будь, Ґарпе,— прошепотів пілот йому на вухо.— Сиди тихо й не рухайся, гаразд?

Обличчя Ґарпа випромінювало байдужий спокій. Продовжуючи стискати обома руками свій уже значно змалілий член, субтильний сержант сидів із виглядом людини, яка виконала все, чого вимагала від неї поточна ситуація.

В Англії сержанту Ґарпу нічим допомогти не змогли. Однак йому поталанило повернутися до рідного Бостона задовго до закінчення війни. Допоміг йому в цьому один сенатор, який виявився більш відповідальним, аніж усі інші. В одній із бостонських газет з’явилася стаття, що звинувачувала військово-морські сили США в тому, що на батьківщину повертають далеко не всіх поранених, а тільки тих, хто належить до найбагатших і найвпливовіших родин. Аби спростувати цей обурливий наклеп, один американський сенатор оголосив: «Якщо з’являється можливість відправити додому важко поранених, шанси у всіх однакові, будь ти хоч сиротою». В армії тут-таки здійнявся страшенний галас, почали гарячково шукати якого-небудь тяжко пораненого сироту, щоби підтвердити правдивість заяви сенатора. На щастя, відмінний кандидат швидко знайшовся.

Але технік-сержан Ґарп був не лише сиротою — він був ідіотом із лексичним запасом, що складався з одного-єдиного слова, і який не міг ні на що поскаржитися журналістам. А головне, на всіх газетних фото стрілець Ґарп задоволено всміхався.

__________

КОЛИ НЕДОУМКУВАТОГО СЕРЖАНТА привезли до «Бостонської милосердя», Дженні Філдз спочатку вагалася, не знаючи до якої категорії пацієнтів його зарахувати. Він явно належав до «відсутніх», бо був слухнянішим за маленьку дитину, але що ще з ним не так, зрозуміти було неможливо.

— Вітаю, як справи? — запитала вона, коли його, з усмішкою на весь рот, завезли до палати.

— Ґарпе! — ревнув він у відповідь. Нерв, що відповідав за рухи його очей, частково відновив свою функцію, і тепер очі сержанта радше стрибали, ніж обертались, але обидві руки були наче в марлевих рукавичках. У шпитальному відсіку транспортного судна випадково виникла пожежа, і Ґарп вирішив побавитися вогнем у буквальному розумінні слова. Побачивши вогонь, він відразу простягнув до нього руки, язики полум’я лизнули його обличчя і, додаючи лікарям клопоту, спалили Ґарпу ще і брови.

Він здався Дженні схожим на добре виголену сову.

Через опіки Ґарп одразу потрапляв до двох категорій: до «зовнішників» і до «відсутніх». От тільки з Ґарпом було ще дещо не так. Обпалені долоні були так щільно забинтовані, що він не міг займатися мастурбацією, яку практикував часто й успішно, але завжди неусвідомлено, як стверджувалося в його супровідних паперах. І лікарі, які спостерігали за ним на судні після пожежі, почали побоюватися депресії — адже хворий виявився позбавленим єдиної доступної йому розваги, принаймні доти, доки загояться опіки на руках.

Ясна річ, у Ґарпа були пошкоджені і життєво важливі внутрішні органи. У його голові застрягло занадто багато дрібних уламків; якась їх частина осіла в таких важкодоступних ділянках мозку, звідки їх неможливо було видалити. Жахлива лоботомія, виконана випадковістю на його мозку, могла виявитися лише початком нещасть сержанта Ґарпа, адже процес внутрішнього руйнування його мозкової тканини, імовірно, прогресував. «Наша внутрішня деградація і так є достатньо стрімкою,— писав Ґарп,— навіть без втручання в наш організм зенітної зброї».

Іще до появи сержанта Ґарпа в лікарні був пацієнт зі схожими ушкодженнями голови. Упродовж кількох місяців він почувався цілком добре — розмовляв сам із собою, зрідка ходив під себе в ліжку. А потім у нього почало випадати волосся, з’явилися розлади мовлення, а вже перед самою смертю почали рости груди.

Беручи до уваги всі факти, відому їй інформацію та білі тіні омертвілих ділянок головного мозку на рентгенівських знімках, Дженні Філдз вирішила, що Ґарп, найімовірніше, «доходяга». Та він здавався їй дуже симпатичним. Колишній кормовий стрілець був тендітним, привабливої статури чоловічком, невинним і безпосереднім, як дворічна дитина. Він кричав: «Ґарпе!», коли радів і коли хотів їсти; він казав: «Ґарпе?» з питальною інтонацією, коли був чимось здивований або розмовляв із незнайомцями, і вже цілком спокійно промовляв: «Ґарпе», коли впізнавав співрозмовника. Зазвичай він слухняно виконував усе, що йому казали, але абсолютно покладатися на нього було неможна, бо сержант швидко все забував. До того ж поводився він то як вихована шестирічна дитина, то як допитливий дворічний бешкетник.

У депресію він впадав (про що свідчили і його супровідні папери) кожного разу, коли у нього вставав член. У такі хвилини він стискав свій бідолашний ерегований «пітер» забинтованими руками і плакав. Ґарп плакав тому, що марля заважала отримати ту насолоду, що закарбувалася в його скаліченому мозкові, і яку надавали долоні. До того ж будь-які доторки відгукувалися в його попечених руках жахливим болем. У такі хвилини Дженні Філдз йому допомагала. Вона чухала Ґарпову спину між лопатками доти, доки він не починав мружитись, як кіт, і весь цей час говорила з ним, змінюючи інтонації, щоб утримати його дуже нестійку увагу. Зазвичай медсестри розмовляли із хворими спокійними і монотонними голосами, які навівали сонливість, але Дженні розуміла, що зовсім не сну прагне Ґарп. Він був малою дитиною, і цій дитині було нудно; це означало, що її треба розважити. І Дженні робила, що тільки могла. Вона вмикала радіоприймач, але деякі передачі засмучували Ґарпа; чому — ніхто сказати не міг. Від інших у нього миттєво починалась ерекція, а з нею і чергова депресія. Одного разу від якоїсь передачі в Ґарпа відбулося раптове сім’явиверження; це так його здивувало й потішило, що відтоді він отримував задоволення вже від того, що просто дивився на радіоприймач. Але, на жаль, Дженні не могла знову знайти ту радіопередачу, а жодна інша не мала такого ж впливу. Вона знала, що якби вдалося, так би мовити, підключити бідолашного Ґарпа до полюційної програми, це значно полегшило би їй роботу і прикрасило йому життя. От тільки все не могло бути аж так просто.

Вона довго намагалася навчити його нових слів, але в неї нічого не виходило. Коли Дженні годувала Ґарпа й бачила, що їжа йому подобається, то казала:

— Добре, це добре!

— Ґарпе! — погоджувався він.

А коли він випльовував їжу на нагрудник і робив жахливу гримасу, Дженні казала:

— Погано! Це погано, чи не так?

— Ґарпе! — чула вона ту саму відповідь.

Першою ознакою погіршення його стану для Дженні зробилось зникнення в єдиному доступному сержантові слові звука «Ґ». Одного ранку він зустрів її радісним «Арпе!».

— Ґарпе,— твердо вимовила вона, нагадуючи йому правильне звучання слова.— Ґар-пе.

— Арпе,— знову сказав він. І Дженні зрозуміла, що кінець близько.

Здавалося, він дитиніє більше й більше із кожним днем. Уві сні він тепер вимахував стиснутими кулачками, його губи витягувались у рурочку, щоки рухались, як під час смоктання, повіки тремтіли. Дженні достатньо довго мала справу із немовлятами і завдяки цьому розуміла, що кормовий стрілець смоктав уві сні материну цицьку. Вона навіть розмірковувала над тим, а чи не взяти для нього в пологовому відділенні пустушку, але у неї не було ані найменшого бажання там з’являтися — кпини акушерок тепер її дратували. («А от і наша Діва Марія прийшла по смочок для свого немовлятка,— неодмінно скаже котрась.— А хто ж наш щасливий татусь?») Вона дивилася, як сержант Ґарп смокче уві сні, та уявляла останні стадії його життя: тихо та байдуже повернеться він до стану ембріона і припинить самостійно дихати легенями; потім його особистість щасливо розділиться надвоє — одна заблукає у мріях яйцеклітини, а інша засне тихим сном сперматозоїда. І врешті-решт він просто перестане бути.

Власне, все майже так і сталося. Немовляча стадія так посилилася, що Ґарп почав просинатися для годування кожні чотири години; він навіть плакав тепер, як немовля: у нього червоніло обличчя, котилися сльози, що швидко висихали, варто було Дженні заговорити або ввімкнути радіо. А якось вона почухала йому спину — і він зригнув. Дженні не витримала і розплакалася. Вона сиділа на його ліжку біля узголів’я та благала Бога, щоби той подарував йому швидкий і безболісний відхід назад у материнське лоно і далі — у небуття.

Хоч би руки його встигли загоїтися, думала вона; тоді він міг би смоктати свій великий палець. Тепер, просинаючись, Ґарп починав вимагати цицьку, і Дженні давала йому власний палець; він хапав його губами та починав смоктати. І хоча в Ґарпа були міцні зуби цілком дорослої людини, він жодного разу її не вкусив. Очевидно, думала Дженні, у його немовлячій свідомості ясна в нього були беззубими. Це й підштовхнуло її до того, що однієї ночі вона дала йому посмоктати своє персо. Ґарп смоктав її порожнє персо з таким пожаданням, що Дженні відчула — якщо так піде й надалі, то в неї невдовзі з’явиться молоко. Одного разу вона відчула внизу живота потужний поштовх, який наповнив її єство невідомим почуттям: материнським і сексуальним водночас. Уява її розігралась, і дівчина на мить серйозно повірила в те, що зможе завагітніти лише від того, що немовлятко-кормовий-стрілець смоктатиме її персо.

Власне, все майже так і сталося. От тільки з’ясувалося, що баштовий стрілець Ґарп не весь перетворився на немовля. Однієї ночі, коли він смоктав її груди, Дженні зауважила, що його член припідняв простирадло; незграбними забинтованими руками Ґарп намагався його терти, хлипаючи від невдоволення та не випускаючи з рота пипочку її перса. Тоді Дженні вирішила йому допомогти: вона взяла джерело його страждань у свою прохолодну, припудрену тальком руку. Ґарп одразу припинив смоктати та почав просто торкатися губами її грудей.

— Аре,— простогнав він. Тепер зник і звук «П».

Спочатку було «Ґарпе», потім — «Арпе» і от зараз лише «Аре»; Дженні знала, що він помирає. У нього залишилося тільки два голосних і лише один приголосний звук.

Коли він скінчив, його сперма, мокра й гаряча, наповнила її долоню. Під простирадлом пахло, як улітку в оранжереї; то був запах нечуваної родючості, непереборної та безмежної: хоч би що посади — все розквітне. Достатньо хлюпнути цю сперму в оранжерею, і діти з’являтимуться просто з ґрунту, ніби гриби.

Дженні дала собі на роздуми двадцять чотири години.

__________

— ҐАРПЕ? — ТИХЕСЕНЬКО ПОКЛИКАЛА Дженні. Вона розстебнула сукню й оголила груди, які все життя вважала занадто великими.— Ґарпе,— прошепотіла вона йому у вухо. Його повіки здригнулись, а губи потягнулися до неї. Від решти палати їх відділяла засунута завіса, що білим саваном огортала ліжко Ґарпа. По один бік від нього лежав «зовнішнік»; цей бідолаха втрапив під вогнемет. Увесь слизький від мазі, забинтований від голови до п’ят, він, окрім усього іншого, не мав повік, і через це здавалося, ніби він постійно за всіма спостерігає; насправді ж він був геть незрячим. Дженні скинула міцні медсестринські черевики, відстебнула білі панчохи, стягла з себе сукню та притиснула палець до Ґарпових губів.

По інший бік від Ґарпа лежав пацієнт із числа «життєво важливих органів», який поступово перетворювався на «відсутнього». У нього не було майже всієї нижньої частини кишечника і прямої кишки, а віднедавна почала збоїти ще й нирка, і біль у печінці просто зводив його з глузду. Ночами йому снилися жахіття: ніби його змушують справляти малу та велику потребу, хоча обидві ці дії лишилися для нього в далекому минулому. Тепер це відбувалося непомітно, організм випорожнювався через трубочки, з’єднані з гумовими мішками. Він часто стогнав, але, на відміну від Ґарпа, промовляв цілі слова.

— Лайно,— простогнав він.

— Ґарпе? — прошепотіла Дженні.

Вона вислизнула з комбінації та трусиків, розстебнула і зняла бюстгальтер, а тоді відгорнула простирадло.

— Господи,— тихо промовив «зовнішнік»; його губи були всі в пухирях від опіків.

— Бісове лайно! — крикнув чоловік із «життєво важливих органів».

— Ґарпе,— сказала Дженні Філдз. Вона взяла в руку його вже ерегований член і почала пестити.

— А-е,— сказав Ґарп. Тепер уже пропав і звук «Р». У нього залишилося тільки два голосних для висловлення радості і горя.— А-е, а-е,— повторив він, коли Дженні ввела його член у себе й усією своєю вагою опустилась на нього.

— Ґарпе? — покликала вона.— Усе гаразд, Ґарпе? Тобі добре?

— Добре,— зненацька чітко промовив він. Це слово спливло із глибин його понівеченої пам’яті тієї миті, коли він скінчив у Дженні. Це було перше й останнє справжнє слово, почуте нею від Ґарпа. Щойно ерекція зникла, він знову повернувся до свого «А-е», а потім склепив повіки і заснув. Коли Дженні запропонувала йому груди, виявилося, що він не був голодним.

— Боже! — проказав «зовнішнік», заледве ворушачи попеченим язиком.

— Сцяти! — крикнув чоловік із «життєво важливих органів».

Дженні Філдз вимила Ґарпа і себе теплою водою з милом, скориставшись для цього звичною лікарняною посудиною — білою емальованою мискою. Ясна річ, вона не збиралася спринцюватися — у неї не було ані найменшого сумніву в тому, що диво сталося. Вона почувалася поживним родючим ґрунтом; Ґарп щедро зросив її живлющою вологою, немовби влітку вчасно поливши газон.

Більше вона нічого такого з ним не робила. Навіщо? Одного разу, знала вона, цілком досить. Ніякого задоволення Дженні тоді не відчула. Час від часу вона допомагала йому рукою; коли він плакав, давала цицьку. А через місяць й ерекція в нього спочатку зробилася значно меншою, а потім і взагалі зникла. Настав час знімати бинти з рук; виявилося, що навіть процес загоювання також рухається у зворотний бік; руки довелося знову забинтувати. Тепер уже він навіть не просив у неї цицьку. Дженні вважала, що він почав бачити сни, які сняться рибам. Він немовби повернувся в материнське лоно: лежав посеред ліжка в позі ембріона, із підтягнутими до грудей колінами. І не промовляв уже зовсім ніяких звуків. Одного ранку його маленька нога смикнулася раз і вдруге, неначе буцаючи щось невидиме. І Дженні явно відчула у своєму лоні м’які поштовхи. Термін, звісно, був іще надто маленьким, але вона не сумнівалася, що зароджене в ній життя дуже скоро дасть про себе знати.

Минуло ще трохи часу, і Ґарп припинив брикатися. Щоправда, він і досі дихав самостійно, але Дженні знала, що це лише вияв пристосовуваності людського організму. Однак він нічого не їв, тому доводилося годувати його внутрішньовенно — отже, він знову отримав своєрідну пуповину.

Дженні із тривогою очікувала кінця. Чи відбуватиметься наостанок відчайдушна боротьба на зразок тієї, яку веде сперматозоїд, що прагне злиття з яйцеклітиною? Чи захисна оболонка сама собою зникне, й оголена яйцеклітина тихо чекатиме на власну смерть? І чи розділиться в самому кінці особистість маленького Ґарпа?

Але їй не судилося спостерігати за останньою стадією. Технік-сержант Ґарп помер в один із її вихідних днів.

«А як іще він міг би померти? — писав Ґарп.— Для нього існувала єдина можливість втекти — зробити це, коли вона не чергувала».

«Звичайно, я щось таке відчула, коли він помер,— писала Дженні Філдз у своїй знаменитій автобіографії.— Але все, що було в ньому найкращого, залишилося в мені. Так було найліпше для нас обох: єдино можливий спосіб для нього продовжити існувати, єдино бажаний спосіб для мене зачати дитину. І нехай інші вважають мій вчинок аморальним; це лише зайвий раз доводить, що мало хто в нас поважає права особистості».

Був 1943 рік. Невдовзі вагітність Дженні зробилася помітною, і її звільнили з роботи. Ясна річ, її родичі не здивувались, адже нічого іншого вони від неї і не чекали. Тоді як сама Дженні давно перестала шукати у батьків розуміння. Вона блукала, як задоволений привид, довгими коридорами рідного дому в Доґз-Гед-Гарбор і почувалася цілком добре. Її незворушний спокій почав тривожити родичів, і вони припинили її мучити докорами. А Дженні просто була щасливою. От тільки важко повірити, що, думаючи лише про майбутнє немовлятко, вона геть забула підібрати для своєї дитини ім’я.

Це з’ясувалося вже тоді, коли народився чудовий хлопчик, який важив аж дев’ять фунтів, а Дженні не знала, як його назвати. Мати спитала ім’я малюка, але Дженні, якій щойно перестало так дуже боліти, прийняла снодійне й не була налаштована на розмови.

— Ґарп,— просто сказала вона.

Її батькові, взуттєвому королю, здалось, що вона гикнула, але мати прошепотіла йому:

— Вона каже: його ім’я Ґарп.

— Ґарп? — перепитав батько. Вони розуміли, що в такий спосіб, імовірно, зможуть дізнатися в доньки, хто ж був батьком дитини. Але Дженні, ясна річ, ні в чому їм не зізналася.

— Запитай у неї, це ім’я чи прізвище того сучого сина? — прошепотів на вухо дружині батько Дженні.

— Це ім’я чи прізвище, люба? — запитала мати.

Дженні вже майже спала.

— Просто Ґарп, більше нічого,— сказала вона.— Ґарп, і по всьому.

— Я думаю, що це прізвище,— сказала мати Дженні чоловікові.

— А яке ж тоді його ім’я? — сердито запитав батько Дженні.

— Невідомо,— пробурмотіла Дженні.

І це була чиста правда. Вона ніколи цього не знала.

— Вона навіть імені його не знає! — заревів батько.

— Боже мій, люба, у нього ж має бути якесь ім’я,— примирливо звернулася до неї мати.

— Технік-сержант Ґарп,— сказала сонна Дженні Філдз.

— Якийсь чортів солдафон, я й не сумнівався! — продовжував обурюватися батько Дженні.

— Технік-сержант? — перепитала мати.

— Т. С.,— відповіла Дженні Філдз.— Т. С. Ґарп — ім’я мого хлопчика.

І на цих словах вона заснула.

Батько Дженні не тямив себе від люті.

— Т. С. Ґарп! — несамовито викрикував він.— Що це за ім’я для дитини?

— Це його ім’я,— сказала батькові Дженні трохи пізніше.— Це його власне прекрасне ім’я!

«Ходити до школи з таким іменем було ще тим задоволенням,— писав Ґарп.— Учителі запитували, що означають ініціали. Спочатку я намагався їм пояснити, що ініціали не означають нічого. Та вони не вірили і допитувалися далі. Тоді я казав: “Викличте мою маму та запитайте в неї”. Вони так і робили. Стариня Дженні приходила і вправляла їм мізки».

Отак і прийшов у цей світ Т. С. Ґарп: народжений гарною медсестрою за її власним бажанням і за допомогою сімені кормового стрільця — його останнього пострілу.

2.
Кров і блакить

Т. С. ҐАРП ЗАВЖДИ ПІДОЗРЮВАВ, що помре молодим. «Як і мій батько,— писав він,— я теж, гадаю, маю схильність до лаконізму. Мені достатньо одного пострілу».

У дитинстві Ґарп щасливо уникнув небезпеки ув’язнення у школі-пансіоні для дівчаток, що нависла над ним, коли його матері запропонували там місце старшої медичної сестри. Дженні Філдз вчасно передбачила жахливі наслідки, що загрожували би її синові, якби вона погодилася на цю роботу (їй запропонували квартирку в дівочому спальному корпусі), адже змалечку Ґарп бачив би довкола себе тільки жінок. Вона уявила собі перший сексуальний досвід сина, скажімо, ігри, що розбурхують фантазію, коли в кімнаті для прання дівчата, бавлячись, кидатимуть хлопчика до м’якої купи жіночої білизни. Власне, якби не хвилювання через Ґарпа, робота в дівочій школі цілком задовольнила би Дженні, але вона відмовилася від неї і влаштувалася звичайною медсестрою до знаменитої Стіринзької середньої школи. Там її з сином поселили у холодній прибудові до лікарняного флігеля з в’язничними ґратами на вікнах.

— Ну добре, хай уже так,— сказав батько Дженні, якому було досадно, що вона вирішила самостійно заробляти на життя. Гроші в родині були, і старий був би радий, якби дочка приховала свою ганьбу у сховку рідного гнізда в Доґз-Гед-Гарбор. А там, дивись, байстря непомітно виросте та поїде геть. Але проти Стіринзької школи він не заперечував.— Якщо хлопчик має природну кмітливість,— сказав він одного разу Дженні,— із часом він усе одно там опиниться. Кращого місця для виховання хлопця не може й бути.

Коли батько Дженні казав про «природну кмітливість», він мав на увазі Ґарпову сумнівну спадковість. До Стіринзької школи, де навчався він сам, а потім і брати Дженні, у той час приймали виключно хлопчиків. Дженні свято вірила, що робить синові добро, хоч і прирікає себе на добровільне ув’язнення у чоловічій школі. «Аби компенсувати йому відсутнього батька»,— як назвав це її власний батько.

«Дуже дивно,— писав потім Ґарп,— що моя мати, яка достатньо добре знала себе та розуміла, що ніколи не погодиться поєднати власне життя із чоловіком, упродовж довгих років жила в оточенні восьми сотень хлопців».

Отже, юні роки Ґарпа минали в лікарняному флігелі школи, де працювала його мати. Не можна сказати, щоб учні ставилися до нього так само, як до синів викладачів, яких тут із презирством величали «професорськими дітками». Та це й не дивно, бо посада медсестри посідає досить-таки скромне місце у шкільній ієрархії. Дженні Філдз, окрім всього іншого, навіть не завдала собі клопоту вигадати пристойну легенду щодо появи Ґарпа на світ. Скажімо, вона могла би розповісти про чоловіка, який у неї нібито був, і в такий спосіб узаконила би народження своєї дитини. Дженні носила прізвище Філдз і завжди називала себе саме так. Син її був просто Ґарпом, і вона не бачила в цьому нічого ганебного. «Це його власне ім’я»,— казала вона.

Ясна річ, усі все розуміли. Певного роду зверхність у Стірингу не тільки не заборонялась, а й заохочувалася в особливих випадках. Але, звісно, у зверхності, як і в усьому іншому, слід знати міру і стиль. Пишатися належало тим, що дійсно підносить тебе над іншими,— скажімо, якимсь беззаперечним досягненням, і до того ж робити це треба було тактовно, дотримуючись політесу. Однак Дженні не звертала уваги на всі ці нюанси. Ґарп писав, що його мати «ніколи не дерла носа, а якщо робила це, то винятково під тиском обставин». Так, у Стіринзькій школі поважали пиху. От тільки Дженні Філдз пишалася незаконнонародженою дитиною. Може, і не варто було через це посипати собі голову попелом, але в її становищі краще було би триматися трохи скромніше.

Однак Дженні не просто пишалася Ґарпом, вона з особливою втіхою ставилася до того, як його здобула. Тоді світ нічого про це не знав, бо Дженні ще не написала своєї автобіографії і навіть не сідала за неї. Вона чекала, поки Ґарп підросте, щоби син міг повною мірою насолодитися красою цієї історії.

Історія, яку знав Ґарп, нічим не відрізнялася від того, що розповідалося усім іншим, якщо хтось наважувався про це запитати. Історія ця складалася із трьох коротеньких речень:

1. Батько Ґарпа був солдатом.

2. Його вбила війна.

3. Хто має час на весілля, коли триває війна?

Таємничу недосказаність цього сюжету можна було витлумачити у більш романтичному дусі. Батько Ґарпа міг виявитися героєм, а Дженні Філдз могла працювати сестрою милосердя в польовому шпиталі. Вони цілком могли покохати одне одного, та кохання їхнє було коротким. Батько Ґарпа, передчуваючи близький кінець, вирішив виконати свій останній обов’язок перед людством — залишити по собі нащадка. От тільки така мелодрама суперечила зовнішньому вигляду й поведінці Дженні. Вона надто явно раділа своїй самотності і не робила з минулого таємниці. Її ніколи не бачили в поганому настрої, вона не відволікалася на сторонні речі, а віддавала всю себе належному виконанню обов’язків шкільної медсестри і матері, радо піклуючись про маленького Ґарпа.

Ясна річ, прізвище Філдз було добре відоме у Стірингу. Знаменитий взуттєвий король виявляв неабияку щедрість до рідної школи; він навіть зробився членом опікунської ради, хоча й не афішував цього. Капітал Філдзів не належав до числа найстаріших у Новій Англії, але і найновішим (що вважалося би непристойним) його також назвати було не можна. Мати Дженні походила із впливової бостонської родини Віксів, які мали у Стіринзькій школі навіть більшу повагу, ніж Філдзи: найстаріші викладачі ще пам’ятали часи, коли прізвище Вікс рік у рік з’являлось у списках випускників. Але Дженні Філдз, на думку стіринзького товариства, не успадкувала респектабельність обох родин. Вона була вродливою — із цим усі погоджувались,— але занадто простакуватою. Вона завжди вдягалася тільки у білу уніформу медичної сестри, хоча могла дозволити собі значно вишуканіше вбрання. Бути медсестрою, та ще й такою, яка отримує задоволення від своєї роботи,— річ нечувана для представниці такої поважної родини. Вважалося, що догляд за хворими не личив ані Віксам, ані Філдзам.

У спілкуванні з іншими Дженні виявляла ту прямодушну серйозність, від якої більш легковажним людям робилося ніяково. Вона багато читала, і ніхто краще за неї не знав, які скарби ховаються на полицях шкільної бібліотеки. Якщо потрібної читачеві книжки не виявлялось на місці, майже завжди можна було з упевненістю сказати, що запис про неї знайдеться в обліковій картці медсестри Філдз. Дженні ввічливо відповідала на телефонні дзвінки з бібліотеки і часто пропонувала власноруч передати книжку наступному читачеві, щойно її закінчить. Книжки вона прочитувала дуже швидко, але ніколи ні з ким їх не обговорювала. А людина, яка брала у шкільній бібліотеці книжку лише для того, щоби її прочитати, і не збиралася потім її обговорювати, вважалася у Стірингу білою вороною. І справді: навіщо взагалі читати книжки, як не для того, щоби їх обговорювати? Та Дженні вирізнялась іще більшою дивакуватістю: у вільний час вона відвідувала лекції. Шкільний статут давав право співробітникам, а також їхнім дружинам, безоплатно слухати лекції за умови, що вони спочатку отримають дозвіл викладача. Та хіба хто-небудь міг би відмовити медсестрі, яка цікавиться єлизаветинцями, вікторіанською романістикою, історією Російської імперії до 1917 року, вступом до генетики та історією розвитку західної цивілізації? Минали роки, а Дженні Філдз рухалася від Цезаря до Ейнштейна, не оминаючи увагою Лютера, Леніна та Еразма, мітоз і осмос, Фрейда та Рембрандта, хромосоми і Ван Гога; від Стікса до Темзи, від Гомера до Вірджинії Вульф, від Афін до Аушвіца.

Дженні Філдз на лекціях у Стірингу була єдиною жінкою. Вона незмінно приходила до класу в білій уніформі, сідала за стіл і слухала так уважно й тихо, що про її присутність швидко забували; навчальний процес рухався своїм робом, а застигла фігура в усьому білому жадібно всотувала кожне слово викладача. То був мовчазний свідок усього, що відбувалось у класі,— ймовірно, прихильний свідок, але, можливо, і такий, що мовчазно ухвалює особисті присуди.

Дженні Філдз отримувала освіту, про яку так довго мріяла. Але її потяг до знань підігрівав не лише егоїстичний інтерес. Вона намагалася зрозуміти, чого та як навчають у Стірингу, щоби, коли Ґарп підросте й піде до школи, допомогти йому в разі потреби слушною порадою. Поступово вона дізналася про шкільне навчання все важливе: які уроки варті уваги, а які — марна витрата часу.

У неї зібралося стільки книжок, що їх уже нікуди було ставити в її невеличкому помешканні. Лише після десяти років роботи у Стірингу Дженні випадково дізналася, що у шкільній книжковій крамниці учням і співробітникам надають десятивідсоткову знижку. Вона дуже розсердилась, адже їй у крамниці ніколи не пропонували ніяких знижок. Власних книжок Дженні не шкодувала, тому вони стояли і на полицях у похмурих палатах ізолятора. Коли місця забракло і там, книжки з’явилися в лікарських кабінетах, у загальній приймальні та навіть у рентгенівському кабінеті. Спочатку вони потіснили газети і журнали, що припадали порохом на столиках у почекальні, а потім повністю замінили пресу. Ті, кому випадало занедужати під час перебування у школі, проймалися до Дженні Філдз особливою повагою. Воно й не дивно, бо в лікарняному корпусі можна було знайти не якесь там легковажне чтиво та різну навколомедичну базгранину. Чекаючи на прийом лікаря, наприклад, ви могли погортати «Осінь Середньовіччя»{5}, а поки готувалися результати ваших аналізів, медсестра могла запропонувати надзвичайно цікавий довідник про подружнє життя дрозофіл. А якщо раптом у вас виявляли що-небудь серйозне і доводилося довго ходити до амбулаторії на лікування, вважайте, що вам випала щаслива нагода здолати «Чарівну гору» Томаса Манна. Для хлопчаків зі зламаними кінцівками і взагалі для всіх тих, хто заробив собі травму під час тренувань або спортивних змагань, тут були чудові пригодницькі романи й оповідання про героїв: замість якого-небудь глянсового непотребу типу «Sports Illustrated» на вас чекали Конрад і Мелвіл, а замість журналів «Time» і «Newsweek» — Діккенс, Гемінгвей і Марк Твен. О, ця жадана мрія шанувальників читання — захворіти й опинитись у шкільному ізоляторі, де можна почитати щось насправді вартісне!

Коли Дженні Філдз відпрацювала у Стірингу дванадцять років, шкільні бібліотекарки, якщо в них не виявлялося бажаної для читача книжки, взяли собі за звичку казати: «Можливо, вона є в лікарні».

І в книжковій крамниці так само, коли у їхньому каталозі чого-небудь не виявлялось, або коли потрібна книжка вже була розпродана, продавчиня могла вам порадити: «Підіть до лікарні і знайдіть Дженні Філдз, можливо, у неї це є».

Коли Дженні чула прохання позичити книжку, вона супилася, напружуючи пам’ять, і казала щось типу: «Здається, ця книжка у двадцять шостій палаті. Але її читає МакКарті, який лежить із грипом. Щойно дочитає, думаю, він радо її вам передасть». Або: «Востаннє я її бачила внизу, у кабінеті водних процедур. От тільки, боюся, перші її сторінки трохи підмочені».

Неможливо оцінити вплив Дженні Філдз на якість навчального процесу в Стірингу. Але вона так ніколи і не забула образи, завданої їй у шкільній книжковій крамниці,— аж десять років купувати книжки без знижки! Ґарп писав: «Моя мати неабияк підтримувала шкільну книжкову крамницю. У порівнянні з нею, у Стірингу ніхто взагалі нічого не читав».

__________

КОЛИ ҐАРПУ ВИПОВНИЛОСЯ два роки, дирекція Стіринзької школи запропонувала Дженні Філдз новий, уже трирічний, контракт. Медсестрою вона була дуже вправною, цього ніхто не заперечував, а неприйняття, що вона викликала своєю інакшістю, за два роки анітрохи не збільшилося. Ґарп був таким самим, як усі інші діти, хіба що влітку його засмага була трохи темнішою. Взимку його обличчя набувало жовтуватого відтінку, і весь він був пухкеньким, кругленьким, неначе замотаний у кілька шарів одягу ескімос. Молоді викладачі, які встигли побувати на війні, казали, що тіло цього малюка нагадує заокруглені обриси авіабомби. Проте, будьмо чесними, діти є завжди діти, і незаконнонароджені теж. А дивакуватість самої Дженні викликала в оточуючих роздратування, яке, слід сказати, було помірним і необразливим.

Вона погодилася на трирічний контракт, ходила на уроки, вдосконалювалась і, головне, торувала шлях у майбутнє своєму Ґарпу. Батько Дженні казав, що в Стірингу можна отримати освіту найвищої якості, та вона воліла особисто у цьому пересвідчитися.

Коли Ґарпу виповнилося п’ять років, Дженні Філдз призначили старшою медсестрою. Важко було знайти молодих, енергійних сестер, які погодилися би на роботу у школі. Далеко не кожна була готова терпіти шалені бешкети хлопчаків. Мало кого приваблювало життя з ними під одним дахом. А Дженні, схоже, все це влаштовувало. І в певному сенсі вона замінила багатьом учням матір. Дженні без скарг вставала серед ночі, коли який-небудь хлопчисько просинався, зістрибував з ліжка та розбивав свою склянку для води або дзвінком викликав медсестру. Бувало й так, що їй доводилося наводити лад, коли ці шибайголови бісилися в темному коридорі або раптом сідлали лікарняні візки і крісла на коліщатах і влаштовували гладіаторські бойовиська. Помічала вона й таємні перемовини з дівчатами — доньками викладачів — крізь чавунні ґрати вікон лікарні та ізолятора, і спроби хворих вислизнути з палати через вікно старовинною, порослою плющем цегляною стіною, які припиняла твердою рукою.

Ізолятор з’єднувався з амбулаторним крилом не дуже широким підземним переходом, яким можна було провезти ліжко-каталку, і з боків іще залишалося місце для двох худеньких медсестер. Погані хлопці іноді полюбляли ганяти у цьому тунелі м’яча. Тупіт ніг і буцання долинали до помешкання Дженні, що розташовувалося в найдальшій частині амбулаторного крила. Тоді їй здавалося, що лабораторні кролики, котрих утримували в підвалі, виростають вночі до велетенських розмірів і перекочують мордами сміттєві баки, намагаючись загнати їх якомога глибше під землю.

Але коли Ґарпу виповнилося п’ять років і його мати зробилася старшою медсестрою, шкільне товариство почало помічати в ньому певні дивовижі. Що можна було помітити аж такого дивовижного у п’ятирічному хлопчикові, невідомо, але саме це і сталося з Ґарпом. Ну так, голова у цієї дитини скидалася на темну, із полиском, голову тюленя, а дивлячись на його мініатюрну статуру, не можна було не згадати давні розмови про гени хлопчика. Проте всі погоджувалися, що характером Ґарп вдався в матір; впертість поєднувалася в ньому з абсолютною відсутністю сентиментальності: він немовби весь час перебував насторожі. Як на п’ятирічну дитину, він був трохи замалим, але в усьому іншому видавався значно старшим. Від його незворушного спокою багатьом робилося трохи ніяково. Кремезний, міцненький, він твердо стояв на землі і вражав оточуючих вайлуватою спритністю, притаманною борсуку чи єноту. Матері інших дітей іноді з тривогою зазначали, що цей хлопчик може залізти будь-куди. Подивіться лишень на стрімку дитячу гірку, на високі спортивні кільця, на найвищу трибуну стадіону, на найнебезпечніші дерева — й обов’язково побачите там Ґарпа.

__________

ОДНОГО РАЗУ ПІСЛЯ ВЕЧЕРІ Дженні ніде не могла знайти сина. Ґарпу дозволялося заходити до палат, бігати по всьому амбулаторному крилу та розмовляти із хлопцями. Вона зазвичай кликала його додому через селектор усього двома словами: «Ґарпе, додому». Ґарп добре тямив, що йому можна, а чого не можна: наприклад, в жодному разі не можна було заглядати до палат, де лежать інфекційні хворі, а ще чіплятися до тих, хто почувається дуже погано. Ґарпа найбільше цікавили спортивні травми. Він полюбляв роздивлятися пов’язки і шини, по кілька разів вислуховувати історії про те, як травму було отримано. Ґарп був сином своєї матері, сестри милосердя за покликанням; він цілі дні проводив біля хворих, виконував різні прохання, передавав записки, тихцем проносив до палати заборонені харчі. І от одного вечора — йому тоді було п’ять років — Ґарп не відгукнувся на звичне материне «Ґарпе, додому». Голос Дженні чули в кожній палаті, він лунав у всіх приміщеннях лікарняного корпусу, сягав і тих приміщень, у яких Ґарпу було суворо заборонено з’являтися: лабораторії, операційної, рентген-кабінету. Дженні точно знала: якщо син не відгукується на «Ґарпе, додому», це означає, що він або втрапив у халепу або у будівлі його немає, тому похапцем зібрала пошукову експедицію із ходячих хворих.

Був вологий туманний вечір початку весни. Одні учні оглядали територію, шукали Ґарпа в мокрих заростях форзиції та на автостоянці. Інші обходили будинок, не оминаючи жодного темного закутка, жодного приміщення, де зберігалось обладнання і ходити куди Ґарпу було заборонено. Охоплена найжахливішими страхами, Дженні спочатку побігла до шахти для скидання брудної білизни, що являла собою гладеньку трубу, що проходила через усі чотири поверхи і спускалась аж у глибокий підвал. Ґарпу не дозволялося до неї навіть наближатись, а кидати туди білизну — і поготів. Унизу, під отвором металевої труби, Дженні не знайшла нічого, крім купи брудної білизни, вивергнутої на цементну підлогу. Тоді вона кинулася до бойлерної, де зазирнула до величезних котлів, у яких кипіла вода, але й там Ґарпа не було. Потім вона спустилася на перший поверх лікарняного крила, боячись, що Ґарп порушив заборону бавитися на сходах і впав у сходовий колодязь.

Найжахливіші підозри не підтвердилися. І її почав мучити новий страх: а що як Ґарп зробився жертвою якогось сексуального збоченця, який наразі перебуває в лікарні? На початку весни палати переповнені, і впильнувати за всіма просто неможливо. Та й не знає вона цих хлопців так добре, щоби здогадатися, хто з них має якісь неприродні нахили. Цього першого по-справжньому весняного дня навіть знайшлися відчайдухи, які ризикнули зайнятися плаванням, хоча сніг іще подекуди не розтав; хтось лежав із застудою — на початку весни опиратися хворобам організм уже не мав сили, а хтось отримав травму під час занять спортом.

Одним із таких пацієнтів був хлопець на ім’я Гатавей, який зараз, як здалося Дженні, кликав її дзвінком із палати на четвертому поверсі лікарняного корпусу. Під час гри в лакрос він серйозно пошкодив собі коліно. За два дні після того, як йому наклали шину й відпустили з амбулаторії на милицях, юнак вирішив прогулятися під дощем. На верхній сходинці мармурових сходів кінотеатру він послизнувся, милиці роз’їхалися, він упав і зламав іншу ногу. Тепер Гатавей лежав на ліжку з незграбно розкинутими довгими загіпсованими ногами, не випускаючи затиснутої в кістлявих долонях руків’я своєї дорогоцінної ключки. Хлопця поклали на четвертому поверсі, де він нудився самотою через жахливу звичку бити м’ячем у стіну. Кинутий через усю палату пружний гумовий м’яч відскакував від стіни, і Гатавей спритно ловив його в сітку своєї ключки, а потім знову кидав м’ячем у стіну. Дженні завиграшки могла покласти край цим розвагам, але у неї самої був син, і вона як ніхто інший розуміла, що хлопчакам — хоч п’яти років, як Ґарпу, хоч сімнадцяти, як Гатавею, просто необхідно час від часу займатися повторюваними багато разів бездумними фізичними вправами. Дженні вирішила, що такі дії, напевно, дають вихід енергії, що накопичується і загрожує вихлюпнутися через край.

Але її страшенно лютила незграбність Гатавея, який не завжди встигав скористатися сіткою ключки для лакроса й постійно губив м’яч. Вона зробила для нього все, що могла: поклала туди, де він нікому не заважав своїм стукотом. Але щоразу, коли Гатавей губив м’яч, він починав щосили тиснути кнопку виклику,— а раптом хтось почує, прийде та поверне йому м’яча. От тільки допомога надходила рідко, хоча ліфт і підіймався до четвертого поверху. Коли Дженні побачила, що ліфт зайнятий, вона занадто швидко збігла сходами на четвертий поверх і влетіла до палати Гатавея задиханою та сердитою.

— Я добре знаю, Гатавею, як багато важить для тебе ця гра,— з порога оголосила хлопцеві Дженні.— Але зараз у мене загубився Ґарп, і я не маю часу займатися пошуками твого м’яча.

Гатавей був доволі симпатичним юнаком, хоч і не вирізнявся кмітливістю. На його гладеньке, майже позбавлене рослинності обличчя падало пасмо світлого рудуватого волосся, цілковито затуляючи одне око. Він мав звичку закидати голову трохи назад, аби краще бачити з-під волосся, що затуляло йому очі, і саме із цієї причини,— а ще тому, що Гатавей був високим на зріст,— коли люди дивилися йому в обличчя, то зазвичай передовсім бачили його широкі ніздрі.

— Міс Філдз! — вигукнув він.

І тут Дженні зауважила, що він не має в руках своєї ключки.

— Що таке, Гатавею? — запитала вона.— Вибач, я зараз не маю часу. Кажу ж, у мене згубився Ґарп. Я зараз шукаю Ґарпа.

— Ой,— сказав Гатавей. Він роззирнувся палатою (імовірно, шукаючи Ґарпа) так, ніби йшлося про загублений кошик для сміття.— Мені шкода,— сказав він.— Не знаю, чим і допомогти.

Він безпорадно глянув на свої закуті в гіпс ноги.

Дженні легенько побарабанила пальцями по його забинтованому коліну, наче постукала у двері кімнати, де, можливо, хтось у цей час спить.

— Будь ласка, не переймайся,— сказала вона і трохи зачекала, доки він згадає, навіщо її покликав, але Гатавей, схоже, забув, що саме хотів сказати.— Гатавею? — врешті спитала Дженні і знову легенько постукала по його коліну, немовби перевіряючи, чи є хто вдома.— Що ти хотів? Загубив м’яча?

— Ні,— відповів хлопець.— У мене загубилася ключка.— І тут вони обоє, суто механічно, роззирнулися, а Гатавей продовжив: — Я спав. А як прокинувся, дивлюся — її немає.

Першою думкою Дженні було, що це зробив Меклер — прокляття другого поверху лікарні.

Цей юнак із гострим саркастичним розумом проводив у шкільній лікарні по три-чотири дні щомісяця. У свої шістнадцять років він був уже завзятим курцем, автором мало не всіх статей у шкільній газеті та двічі обіймав перше місце на конкурсі класичної прози. Меклер зневажав їжу з лікарняної їдальні і перебивався кавою та бутербродами з яєчнею із закусочної Бастера. Саме там народжувалися всі його чудові твори, яких він ніколи не здавав вчасно. Таким способом життя він доводив себе до фізичного й нервового виснаження і щомісяця потрапляв на лікарняне ліжко. У шкільній лікарні винахідливий Меклер виробляв найогидніші речі, але Дженні й досі не вдавалося спіймати його на гарячому. Одного разу, наприклад, у чайнику із чаєм, принесеному до лабораторії, виявилися варені пуголовки, і лаборанти потім ще довго скаржилися, що їхній чай відгонить рибою. А ще якось він утнув дещо значно огидніше: наповнив презерватив яєчним білком і прив’язав його до дверної ручки кімнати Дженні. Тільки пізніше, виявивши у своїй торбинці яєчну шкаралупу, Дженні зрозуміла, що вміст зробленого їй сюрпризу був безневинним. І в тому, що саме Меклер був винуватцем тихого божевілля, що охопило третій поверх лікарні декілька років тому, вона не сумнівалася. Із якого б іще переляку геть усі хворі на вітрянку хлопці зненацька почали займатись онанізмом, а потім із затиснутою у жмені рідиною мчали до лабораторії, аби під мікроскопом перевірити, чи не з’явилися в них ознаки безпліддя.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про Джона Ірвінга

Джон Ірвінг (справжнє ім’я Джон Воллес Блант-молодший) народився в містечку Екзетер у штаті Нью-Гемпшир 1942 року. Він був, за його власним зізнанням, вельми похмурим хлопчиком, хоча й мав у школі відмінні оцінки з англійської мови і літератури і вже у випускному класі точно знав, що хоче писати романи. Однак справжнє заохочення до красного письменства Ірвінг відчув лише в Нью-Гемпширському університеті, коли познайомився з молодим романістом на ім’я Джон Юнт. «Виявилося, що все дуже просто,— пізніше пригадував він.— Юнт був першою людиною, яка зауважила, що все, хоч би чим я займався, окрім, звичайно, письменства, виходило в мене не дуже добре і не задовольняло навіть мене самого».

Починаючи з 1961 року Джон Ірвінг навчався в університетах Айови, Відня і Піттсбурга, а 1965 року отримав ступінь бакалавра з відзнакою в Нью-Гемпширському університеті. Минуло лише три роки, і дебютний роман письменника-початківця «Свободу ведмедям» (1968) отримав визнання читачів і схвальний відгук такого прискіпливого поціновувача, як Курт Воннегут.

Сьогодні Джон Ірвінг є автором сімнадцяти романів, що принесли йому всесвітню славу та безліч престижних премій. Більшість його книжок перекладені 35 мовами світу. Серед найвідоміших романів письменника — «Світ очима Ґарпа» (1979), удостоєний Національної книжкової премії США, «Правила будинку сидру» (1985), «Молитва за Овена Міні» (1989) і «Доки я тебе не знайду» (2005). На жаль, український читач досі мав можливість познайомитися лише з трьома книжками Джона Ірвінга — романами «Доки я тебе не знайду», «Правила будинку сидру» і «Молитва за Овена Міні» (всі вони вийшли друком у видавництві «Фабула»). Але це були лише «перші ластівки» — і ось маємо «Світ очима Ґарпа» українською, і це ще далеко не все.

Наразі «Світ очима Ґарпа» — визнана американська класика; роман перекладений 35 мовами і включений до переліку двохсот найкращих книжок минулого століття за версією ВВС, а також екранізований (1982, реж. Дж. Р. Хілл). Загальний наклад цієї книжки перевищив 10 мільйонів примірників, що є мало не рекордом для сучасного письменника.

1 Переклад Максима Рильського.— Тут і далі прим. пер. Повернутися

2 Коледж Велслі (англ. Wellesley College) — престижний жіночий коледж вільних мистецтв, заснований 1875 року. Його місія нині формулюється так: «Надати відмінну освіту в галузі вільних мистецтв жінкам, які матимуть вплив у світі». Повернутися

3 Англійське «bent» означає «зігнутий, скрючений». Повернутися

4 Мається на увазі знаменитий каталог продажу товарів поштою від фірми «Sears, Roebuck and Company», що на початку ХХ століття започаткував нову еру в американській роздрібній торгівлі. Повернутися

5 «Осінь Середньовіччя» (нід. Herfsttijder Middeleeuwen) — філософсько-культурологічний трактат нідерландського історика Йогана Гейзинги. Вперше був опублікований нідерландською мовою 1919 року. Повернутися

6 Зневажливе прізвисько, яким у США під час і після Другої світової війни часто називали японців. Повернутися

7 Приблизно мінус 9,5 градуса за Цельсієм. Повернутися

8 Йдеться про видатних австрійських художників, представників так званої «віденської сецесії». Повернутися

9 Йдеться про династію Брейґелів — видатних майстрів живопису епохи Відродження, до якої входили Пітер Брейґель Старший («Селянський», або «Мужицький»), його сини Пітер Брейґель Молодший («Пекельний») і Ян Брейґель («Оксамитовий» або «Райський»), онуки Ян Брейґель Молодший та Амбросій Брейґель. Повернутися

10 Трамвай (нім.). Повернутися

11 Сполучені Штати (нім.). Повернутися

12 Добрий день (нім.). Повернутися

13 Шпецле (нім. Spätzle) — різновид макаронних виробів, поширений в Німеччині, Швейцарії, Австрії та на півночі Франції. Використовується як гарнір, а також, із різними добавками, як самостійна страва. Повернутися

14 Горас Волпол, 4-й граф Орфорд, (1717–1797) — англійський письменник, засновник жанру готичного роману. Повернутися

15 В англомовному довіднику слова «Пиломатеріали» (англ. Lumber) і «Шлюб» (англ. Mariage) дійсно будуть розташовані за алфавітом неподалік одне від одного, як і решта наведених далі автором понять. Повернутися

16 Людина, яка на знак протесту або заради самореклами з’являється у громадських місцях оголеною. Повернутися

17 Пауль Клее (1879–1940) — швейцарсько-німецький художник. Учасник творчого об’єднання «Синій вершник». До 1930 року викладав у славетному «Баугаусі», а 1937 року націонал-соціалісти затаврували його як представника «звироднілого мистецтва». Повернутися

18 Знущальна й насмішкувата форма від слова «ділдо» — фалоімітатор. Повернутися

19 Весталками у Стародавньому Римі називали жриць Вести — богині домашнього вогнища та родинного життя. Весталками могли бути виключно цнотливі дівчата з патриціанських родин. Повернутися

20 Малина, малиновий (англ.). Повернутися

21 Квартерон (від лат. quarta — чверть) — людина, один із предків якої у другому поколінні належав до негроїдної раси; тобто дитина, народжена від мулата та білої людини. Повернутися

22 Воллес Стівенс (1879–1955) — один із найвідоміших американських поетів ХХ століття, лауреат Національної книжної та Пулітцерівської премій. Повернутися

23 Переклад Ольги Тільної. Повернутися

24 Ґарп називає температуру за шкалою Цельсія, а Дункан — за шкалою Фаренгейта. Плюс 12 градусів за Фаренгейтом дорівнює мінус 11,1 градусів за Цельсієм. Повернутися

25 Боже! (Нім.) Повернутися

26 Переклад Ольги Тільної. Повернутися

27 Тобто сорок шостого за звичним для українців визначенням. Повернутися