УДК 821.161.2’06-312.5

М31

Матвєєва Галина

М31 Життя типових принцес Нідерзаксен : роман / Галина Матвєєва. — Київ : Віхола, 2025. — 168 с. — (Серія «Худліт. Проза»).

ISBN 978-617-8606-39-8

Дві сестри, Альона та Рая, мають давню традицію зустрічатися в аеропорту й снідати разом. Старша — психіатриня, яка вже давно не вірить у кохання. Молодша ж навпаки повірила аж надто сильно. Її шлюб далекий від казкового, хоча при цьому жінка вагітна вже другою дитиною.

Випадкова сусідка Альони по літаку без упину теревенить і заважає їй збирати друзочки розбитого серця. А поки літак затримується, Рая розповідає дочці казку про принцесу, яку видали заміж за імператора. Закінчення казки їй доведеться придумати на ходу, під крики чоловіка та сльози доньки.

Обидві сестри-принцеси мають зробити свій вибір — наважитися довіритись або, навпаки, нарешті повірити собі.

УДК 821.161.2’06-312.5

Дякуємо за допомогу в підготовці видання Юлії Максимейко.

Усі права застережено. Будь-яку частину цього видання в будь-якій формі та будь-яким способом без письмової згоди видавництва і правовласників відтворювати заборонено.

© Галина Матвєєва, 2025

© Наталія Острянська, обкладинка, 2025

© ТОВ «Віхола», виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2025

Моїм дорогим Л. і А.

Кнопка 1

Перед початком екскурсії залами імператорського палацу пропонуємо вам ознайомитися з принципом роботи аудіогіда. Аби прослухати пояснення до експонатів та історію життя однієї з найвідоміших німецьких принцес, потрібно послідовно натискати на кнопки, згідно з номерами, вказаними в експозиції нашого музею…

Утомлені тригодинним очікуванням пасажири енергійно просувалися салоном літака. Альона дійшла до дев’ятого ряду та прилаштувала наплічник на порожнє крісло в проході. На всю довжину відсіку для ручної поклажі розтягнулася шуба бірюзового кольору та кілька пакетів із д’юті-фрі. Власниця шуби сиділа біля ілюмінатора й водила пальцем по екрану телефона. Альона скоса зиркнула на супутницю. «Не сваритимуся. Наплічник можу поставити, наприклад, на підлогу. Не хочу ні з ким розмовляти», — вона байдужо кинула мокру куртку на довгововний бірюзовий поліестер, захрьопнула відсік і ступила крок до крісла посередині.

«Вона пристебнулася моїм ременем!» — Альона зібрала губи, ніби розсмоктуючи м’ятний льодяник, і подумала, як краще звернутися до попутниці. «Ідіотка, коза, шопоголічка…» — вона всміхнулася й повернулася до пасажирки біля вікна.

— Entschuldigung, sie haben sich mit meinem Gurt angeschnallt[1].

— Чорт забирай! — похопилася дама, ледве не випустивши телефон. — Ups, es tut mir leid, ich war abgelenkt worden[2].

«Чорт!» — колишні співвітчизники напружували Альону десь так само, як дієтологи. Причини різні, емоції — ні.

«Так-так, із вами, фройляйн, буде складно. Визначимося спершу з вашими точними параметрами, аби дібрати якнайефективніший…» — зазвичай у цей момент попередньої консультації Альона стурбовано діставала з кишені службовий телефон і втікала геть, пояснюючи дієтологові, що її терміново викликали в лікарню до пацієнта. А в приватній психіатричній лікарні вона завжди невдоволено гмикала, коли пацієнти цікавилися:

— А ви звідки приїхали, фрау лікар?

— А хіба це має бодай якесь значення? Зараз ми говоримо виключно про вас, — вимова в Альони була ідеальною, однак іммігранти звертали увагу на прізвище «Лєвіна», сподіваючись розговорити «лікарку». Вони очікували особливого ставлення до себе. «Ми ж свої люди», — натякали вони на щедру вдячність, наважувалися прийти з презентами. З російськомовними пацієнтами доводилося знову запускати в голові орфографічні й тлумачні словники, довго й нудно пояснюючи, що «фрау лікар» добре заробляє і, на жаль, не може розголошувати розмір заробітної платні, адже це комерційна таємниця, але цукерок із коньяками точно не потребує.

«Один, два, три, чотири, п’ять», — повільно рахувала подумки Альона. До двадцяти. Двадцять хвилин — максимальний час очікування, необхідний, аби почути «рідну» мову на вулицях Ганновера. Двадцять! Двадцять років день за днем Альона клеїла стіну в техніці пап’є-маше з туалетного паперу, аби відмежуватися від батьківщини.

Спершу видавалося, що все навпаки: необхідно виписати номери телефонів і адреси друзів незмивним маркером просто на білих шпалерах найманої квартири. Забути привітати когось із днем народження — злочин. Ну як же?! Але от — друзі починають мовчати в слухавку. «Ой, ну я не знаю, що тобі ще розповісти… Хіба тобі таке цікаво? Тебе ж це тепер не стосується…» — і смішок, аби розрядити ситуацію. А у відповідь на повідомлення про закінчення мовної школи отримуєш «Умгу, класно…». У який момент той, хто поїхав, припиняє бути для друзів улюбленим щовечірнім ток-шоу? Коли його записують на диск «улюблені старі фільми»? Ключове слово — «старі». «Мені ще два роки доведеться провчитися, аби працювати тут лікарем. З варіантів університетів…» — позіхання на іншому кінці дроту.

Соціал[3] давав можливість статевозрілим членам родини мешкати окремо. Звісно, житло було орендованим, а не власним, зате це допомагало адаптуватися та звикнути до орднунґу[4]. «Сміття викидати лише в цей бак! Не галасувати! Не захаращувати майданчики сходів!» — спершу заборони дратували. Знову безсилля перед рамками. Однак для вихідців із пострадянських країн це було цікавим експериментом. Мало хто з них міг повихвалятися схожими житловими умовами до еміграції. Якраз перед від’їздом Лєвіних у магазині «Дитячий світ» відкрився цілий відділ із неймовірними довгоногими ляльками у сліпучих сукнях. Величезну вітрину опосідали лялькові будинки з яскравими диванами, чайними столиками й торшерами. Нове житло в Ганновері з веселеньким синім кухонним гарнітуром та жалюзі на вікнах видалося Альоні таким ляльковим будиночком. Вона захоплено вивчала правила гри. Своя кухня, ванна й туалет, велика кімната і спальня. Імператорські апартаменти! І не потрібно запитувати дозволу батьків, аби когось до себе запросити.

Тепер батьки телефонували, перш ніж забігти в гості. «Не страшно жити з відчиненими дверима?» — запитав якось батько. Він приніс котлети власного приготування «для Альосі», а донька й не помітила, що батько не подзвонив у двері. Вона щойно поклала слухавку після розмови з колишньою однокурсницею: виявляється, колишній хлопець Альони одружився. «Колишній-колишній-колишній» — звук такий, ніби мокре осіннє листя хтось ногами розворушив. «Кажу тобі, донечко, у тебе двері стояли відчинені», — тоді батько опустив на підлогу сумку з каструлькою та поцілував Альону в маківку. Вона пообіцяла зачиняти вхідні двері. І менше витрачатися на телефонні розмови. В усіх сенсах…

Альона не звернула уваги, коли голоси перехожих на вулиці припинили бути білим шумом. Через чотири роки? Через п’ять? В одній казці зачарований герой упізнавав товаришів по нещастю за виколупуванням родзинок із булки. Через п’ять років Альона почала впізнавати колишніх співвітчизників за тривогою в очах та напруженням лицьових м’язів. Спершу було цікаво:

— А ви давно тут?

— Ох, фух! Четвертий рік. Я зазвичай ходжу в магазин на…— сипалися явочні адреси магазинів зі знайомими продавцями, де можна спокійно говорити, як удома; дати приїзду «наших» артистів; надміру детальна інформація про всіх родичів, які також переїхали.

— А ви заміжня? Я просто до того, що мій племінник десь вашого віку…

— Я зустрічаюся… — Альона церемонно відступала на крок.

Зазвичай унімечені тітоньки так легко не здавалися та розписували всі чесноти своїх неодружених племінників. «Що не крок, то принц!» — подумки сміялася Альона й урочисто обіцяла обов’язково познайомитися при нагоді.

Вагома частка емігрантського середовища уявляла себе аристократами у вигнанні. Тому тусовки в культурних центрах і церквах цілком могли би правити за врочисті бенкети монарших династій. Основні цілі таких заходів — вигулювання коштовностей, оновлення масиву пліток і підбір удалої партії для дітей, молодших сестер чи братів. Коли йшлося про збереження популяції, особливо вередувати не доводилося.

Реверанси, фальшиві посмішки й діаманти — все як при імператорських дворах. Навряд чи герцоги, барони чи князі в призахідних роках дев’ятнадцятого століття обговорювали розпродажі в «Лідл» чи вартість незлецького ремонту сантехніки. А там — хтозна.

— А що, Давидик ваш іще не визначився? — поправляючи лорнет, запитувала якась герцогиня.

— Ще молодий, — повідомляла мати тридцятирічного баронета й погигикувала, демонструючи напомаджені зуби. Того ж вечора за чаєм із кухенами[5] герцогиня невідмінно повідомляла всім зацікавленим особам, що Давидик поки що самотній, але п’є. Як то кажуть, товар у наявності, але є нюанси.

Молодша сестра Альони знайшла собі кавалера ще в Sprachschule[6]. Він квапливо пред’явив її батькам і численній рідні, очевидно для того, аби забронювати цю дівчину в базах наречених усіх земель Німеччини.

Альона виходила в люди лише заради мами. Зовсім не для того, щоб заспокоїти батьків і познайомитися з хлопцем. Це була «дівчача» солідарність. Мама потребувала компаньйонки, аби її прийняли в нове коло спілкування, де можна було не зменшувати гучності при слові «синагога». Маму страшенно тішили розмови її нових подруг:

— Соніна невістка ніяк не розвиває дитину! Могла б возити бодай на малювання! — хвилювалася одна з них за долю свого двоюрідного онука.

— Соніна невістка… лише за чоловіком Глузман! — пошепки повідомляла інша.

Мама ще довго переказувала цю розмову батькові й донькам, сміялася й додавала:

— А мого брата не хотіли інженером на авіазавод брати, бо в нього по-батькові Рафулевич.

Батьки Альони ще довго переживали ейфорію завершення піонерської гри «зірниця»: уже не буде шкільних журналів із графою «національність», необхідності вибирати між пломбою та взуттям, перловкою та морською капустою, молочним коктейлем та колготками, не буде страху віддати документи на квартиру й не отримати грошей, очікування дозволу на в’їзд. Вони нарешті вилізли з невисокого тунелю до флагштока з німецьким триколором і щасливо усміхалися, струшуючи землю з обідраних колін і павутиння з сивого волосся.

Раз на два тижні батьки купували обнови в «С&А» та прогулювалися від Kropke-Uhr[7] до Ernst-August-Denkmal[8]. Чекали, поки доньки приїдуть у центр, аби разом поїсти морозива чи пофрюштикувати[9]. У Німеччині заведено снідати з друзями чи родичами в кафе. Лєвіни із задоволенням долучилися до цієї традиції. Мама розповідала про свої репетиції в єврейському хорі чи про нові акварелі, а батько — про курйози світського життя.

— Я тепер знайомий із трьома колишніми директорами турбінного заводу. Що цікаво, вони керували заводом практично одночасно!

— Татко знову намагався вивести на чисту воду цих… — мама не встигала дібрати потрібне слово.

— Пройдисвітів! Я ж справжнього директора знав! А ці… ну як вам це сподобається! — батько вимахував руками та сміявся.

Доньки подарували їм фотосесію на тридцяту річницю весілля. Сувенірні листівки та глянцеві постери суперзірок програвали в яскравості фотографіям батьків. Вони так усміхалися одне одному, що доводилося надягати темні окуляри. Коли тато й мама один за одним здійснили ще один перехід через темний тунель, доньки рознесли фотографії по своїх квартирах, аби якось упоратися із сіротою[10]. Кого цікавить правильність вимови, якщо суть зрозуміла?

1 Перепрошую, ви пристебнуті моїм ременем.

2 Упс, мені шкода, я відволіклася.

3 Грошова допомога, що її надають непрацевлаштованим репатріантам.

4 Стереотипований лад життя в землях Німеччини.

5 Пирогами.

6 Мовна школа.

7 Одна з площ у центрі Ганновера. Назва пов’язана з кафе, що розташовувалося тут із 1870-х років.

8 Кінний пам’ятник на честь короля Ганновера, Ернста Августа.

9 Поснідати.

10 Сірота — зрощення понять самоти, покинутості та одноманітної хмарності за вікном.

Кнопка 2

У цій залі ми зібрали експонати, які розповідають про весільну церемонію принцеси. Ось точна копія сукні, аксесуари. Фотографія карети, що її розписав великий Рубенс, у ній принцеса вирушила з Відена в Гофбурґ.

Рая закрутила довге темно-каштанове волосся вузлом, підклала під шию капюшон куртки, напівзаплющила очі та продовжила казку.

— А другий чобіт уже не влазив у валізу. Халяву принцеса підвернула, аби бігунок блискавки не подряпав замшу. Підбор стирчав з іншого боку. І принцеса заплакала.

— Чому? — запитала Ева.

— Вона дуже хотіла взяти з собою ці чоботи.

— Нехай принц купить їй чоботи! Коли я плачу, тато везе мене по гешенки^11.

— Їй хотілося взяти з собою саме ці чоботи.

— Вони що, чарівні?

— Так, Ево. Я сама їх купила.

— Ти купила чоботи принцесі?

Рая заплющила очі й видихнула приблизний об’єм маленької повітряної кульки, тобто повітряної сосиски. З таких клоуни роблять пуделів. І ще видихнула. На куций собачий хвостик.

— Мам, ти сердишся?

— Ні, Ево, не серджуся.

— Ти стомилася?

— Так, дуже стомилася запихати ці чоботи у валізу.

— Мамо, це не ти чоботи запихаєш, а принцеса! Нехай уже покличе когось допомогти. — Ева засовалася на кріслі.

— Так, звісно! — похопилася Рая, і казка зазвучала динамічніше. — Принцеса покликала свого відданого служку. Він сів на валізу верхи та хвацько застебнув блискавку!

Рая трохи піднялася і знову плюснулася на сидіння, виставивши випростані ноги точнісінько так, як банькаті радянські ляльки. Ева розреготалася.

— Верхи! Як на конячку? Верхи! — вона щасливо заливалася сміхом та плескала в долоні. Рая дослухалася до цокання в грудях, намацала в сумці пляшку мінеральної води, зробила великий ковток. Цокання припинилося. Урвалося, як рветься паперова бомбочка з водою. «Свят складав із аркушів зошита, а я заливала воду інсуліновим шприцом. Бабусі в дворі лаялися… Ні-хєра-собі-Хіросіма…» — подумала Рая. Ева припинила реготати й запитала:

— А ти можеш, як тато, швидко-швидко випити всю воду?

Рая похитала головою. Вона нічого не могла, як тато. Але зараз це її не засмучувало. Ева прибрала з чола золотаві кучерики волосся, поправила свій обідець із блискучою рожевою короною і сказала:

— А тато так раз — і випив усю воду. І поїхав у «Реве» міняти пляшку на чек. Обіцяв мені сік купити. А соку не було.

— Це коли таке було?

— У неділю. Довелося пити сік у бабусі. А вона смачного не купує.

Рая видихнула. Пудель-пудель-пудель. «У неділю магазини зачинені. Куди Льоню понесло? Доньці сказав, що в магазин, батькам, припустімо, що у справах, а сам вирішив тихцем із друзями хильнути. Ні. Він же за кермом…» — Рая глянула на доньку. Ева дриґала ногами. Нюдові кросівки із зірочками. Угору. Вниз. Льоня наполягав на темно-зелених черевиках, аби не чистити щодня доньчине взуття. Та Ева влаштувала істерику в магазині. Тоді Льоня здався й буркнув: «З глузду з’їду з цими бабами!..».

Цікаво, чого він чекав від походу в магазин разом із дитиною? Як могла Ева погодитися на блювотні черевики, коли поряд стояли кросівки із зірочками? «Він думає, що хлопчик був би слухнянішим? Практичнішим? А якщо знову дівчинка народиться?» — Рая зітхнула. Водяна бомба в її грудях покрижаніла.

— А далі? — запитала Ева й позіхнула.

— А далі принцеса вирушила до іншої країни, де на неї чекав наречений.

— А він ким працював?

— Він працював імператором. Казав, що й кому робити.

— Як тато?

— Так, — легко погодилася Рая й подумала: «Господи… нехай цей туман розвіється, а літак зайде на посадку! Даю тобі пів години. Та скільки там летіти з Відня до Ганновера?!»

Якраз цієї миті на табло прильотів з’явилося неприємне слово «затримується» навпроти рейсу Відень–Ганновер. Рая вдихнула кондиційованого повітря на цілого слона.

— А далі? — Ева вткнулася носиком у її плече.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.