На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Дж. А. Вайт

ФАНТОМИ. Книга 3

Серія «Школа Тіні»

Усі права застережено.

Оригінальна назва: SHADOW SCHOOL #3: PHANTOMS.

Навчання Корделії в школі Тіні добігає кінця. До випускного залишається всього рік, а дівчинка все не звикне до думки, що скоро їй доведеться назавжди полишити улюблену справу. Вона впевнена, що рятувати привиди — її обов’язок, але разом із тим розуміє, що поза школою це неможливо.

Однак Корделія не втрачає надії, і зрештою їй випадає нагода разом із друзями долучитися до команди професійних мисливців за привидами. Попри всі застереження, дівчинка піддається спокусі повністю присвятити себе спасінню привидів і стає членом команди. Корделія не тямить себе від щастя, аж поки не усвідомлює, в яку брудну та небезпечну справу вплутала себе і своїх друзів…

Copyright © 2021 by J. A. White

© Білодід І. В., переклад, 2024

© Столбченко Д. О., обкладинка, 2024

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2024

Бреду, найрозумнішому хлопцю, якого я зустрічав,
і великому шанувальнику привидів

1.

Крізь дзеркало

Корделія Лю влаштувалася на своєму звичному місці й стала чекати, коли з’явиться привид. Довкола панувала тиша. Ще двадцять хвилин — і все зміниться: під’їдуть автобуси й звільняться від свого звичного вантажу з юрм учнів, — але доти школа Тіні здавалася її особистим прихованим світом. Тут було добре. Затишно. Але вже не так, як раніше. Корделії неабияк бракувало захопливих пошуків світлоключів і того відчуття повного блаженства, яке вона переживала, відсилаючи чергову примару до Світла.

Вона сумувала за почуттям власної потрібності.

Торік її геніальна подруга Агнеса побудувала машину, що назвали «Визволитель». Цей пристрій притягував духів до дзеркальної галереї й відсилав до їхнього Світла автоматично, без участі Корделії. Здавалося, дівчина мала б радіти! Але замість того, щоб знайти собі нове хобі, в якому не доводилося б повсякчас ризикувати життям, Корделія продовжувала приходити до галереї вранці кілька разів на тиждень, сподіваючись застати якусь примару, що вирушає до Світла, й замалювати її обличчя у своєму скетчбуку. Якщо Корделія не може більше допомагати духам школи Тіні, то може принаймні зберегти їх у пам’яті. Це однаково краще, аніж нічого.

Дівчина сиділа, обійнявши себе за коліна, і роззиралася довкола. Чорні завіси, які колись приховували дзеркала, прибрали, виставивши разюче оздоблення рам: коване залізо із візерунком у вигляді осіннього листя, горіхове дерево з філігранно вирізьбленими сценами з якоїсь давно забутої казки, коло з подрібнених скелець, обточених морем. Жодне дзеркало тут не було схоже на інше, але кожне натякало на таємничі історії, які краще слухати при тьмяному світлі свічок. Корделія подумала, що те саме можна було б сказати й про дівчину, яка відбивалась у цих дзеркалах: уперто випнуте підборіддя, чорні очі, дорослі не за роками від безлічі таємниць, яких тринадцятирічній дівчинці не варто було б знати, і сережки-коали, бо коали такі милі!

Ранок минув даремно: жодної примари. Корделія витягла з рюкзака термос чаю з молоком і ковтнула теплої білуватої рідини, дозволяючи їй прогнати вранішній холод. Узимку в школі Тіні всюди було морозно — а чого ще очікувати від старого маєтку, зі щілин якого віяли протяги, — але в галереї дзеркал панував особливий холод. Агнеса вважала, що портали до Світла, які постійно прочиняються й зачиняються, виснажують «трансцендентну термоізоляцію» між світами, просто як у старому вікні з утеплювачем, що потріскався. Агнеса планувала серії експериментів, щоб перевірити цю гіпотезу. А Корделія просто вдягалася тепліше.

Вона допивала другу чашку, коли до галереї заплив чоловік. Його ноги в чоботях висіли за декілька дюймів від підлоги.

Чоловік, здавалося, не заперечував, що невидима сила «Визволителя» тягне його вперед. Навпаки, судячи з виразу його обличчя, він точно чекав чогось дуже приємного: наче людина, що стоїть на траволаторі в аеропорту, а попереду в нього літак і відпустка. Корделія витягнула з рюкзака свій скетчбук з олівцем, мало не перевернувши термос, і прогорнула сторінки із цілою купою привидів, вишукуючи чистий аркуш. Вона попрямувала за новеньким, малюючи на ходу. «Років п’ятдесят чи трохи більше. Ум’ятинка на переніссі — певно, був заламаний ніс? Пасмо волосся, що прикриває лисину». Корделія лишень кількома грубими лініями замальовувала постать привида, намагаючись закарбувати в пам’яті якомога більше деталей, щоб завершити малюнок пізніше. Зараз найголовніше — працювати якомога швидше. Якщо «Визволитель» спрацює як зазвичай, вона має лише декілька хвилин.

Привид зупинився перед дивної форми дзеркалом, рама якого була зібрана з кісток якогось масивного звіра. Тіло Корделії вкрилося сиротами: дзеркало почорніло. Його поверхня стала рідкою, наче розплавлені тіні. Уже не вперше Корделія замислювалась над тим, що станеться, якщо засунути руку в портал. Робити цього вона, звісно ж, не збиралась. Навіть її допитливість мала свої межі.

— Вам нема чого боятися! — промовила вона, підбадьорливо усміхнувшись привиду. — Ви навіть отямитися не встигнете, як будете вже на місці.

Чоловік не звертав на дівчину жодної уваги. Він не зводив погляду із дзеркала, а дзеркало перебирало можливі варіанти Світла, добираючи найбільш підхожий. Новорічна ялинка до небес, оточена колом людей, що веселяться й святкують? Будиночок біля озера, чиста блакить неба, гамак? Розмиті від швидкості спорткари, ревисько двигунів, вереск шин?

Корделія звично вивчала покійника, намагаючись підібрати йому світлоключ. Доки не побудували «Визволителя», це був єдиний спосіб звільнити примару: знайти потрібну річ, яка відкриє Світло. Вигляд привида слугував їй підказкою. Наприклад, заплямована соусом футболка могла означати, що людині потрібен фартух чи серветка… або останній шматочок піци. Для дівчинки в червоній шапочці світлоключем могла бути книжка казок або кошик із пиріжками.

Корделія обожнювала розгадувати ці маленькі таємниці!

Але тепер усьому цьому настав край.

У зовнішності чоловіка перед нею жодних підказок не знайшлося: у ньому не було зовсім нічого примітного. Відтоді як з’явився «Визволитель», це стало радше нормою. І в цьому, на думку Корделії, був сенс. У школі Тіні нічого не відбувалося без причини, і оскільки «Визволитель» так чудово виконував свою роботу, допомога Корделії більше не була затребувана.

Через це дівчина почувалася жалюгідною нікчемою.

Почулося цокотіння каблуків. Корделія обернулась і побачила, як до галереї заходить докторка Рокені, директорка школи Тіні. У вільних штанях, блейзері й оксамитовій блузі вона була більше схожа на директорку фірми, а не середньої школи в Нью-Гемпширі. Оправа окулярів кольору морської хвилі ідеально доповнювала її костюм.

Докторка Рокені з острахом глипнула на примару й обійшла чоловіка широкою дугою.

— Не варто тобі стояти так близько, — зазначила вона.

— Та він же не здатний завдати шкоди!

— Він здається не здатним зашкодити. Ніколи не знаєш, чого від них очікувати.

Корделія дипломатично зробила крок назад. Відтоді як торік у докторку Рокені вселився привид, вона сторожко й знервовано реагувала на привиди, і Корделії не хотілося її засмучувати.

Директорка зазирнула в скетчбук.

— Знаєш, можна ж малювати не тільки це. Дерева, гори, живих людей.

Корделія стенула плечима.

— Просто містер Кін нещодавно згадував, яка ти талановита, — продовжувала докторка Рокені. — Він каже, що пропонував допомогти тобі скласти портфоліо, щоб наступного року, коли перейдеш до старшої школи, ти могла одразу вступити на просунутий курс із малювання. І дуже розчарований, що ти не пристала на його пропозицію.

— Я поговорю із ним найближчим часом.

— Тільки от часу майже не залишилось. Уже січень. Не встигнеш озирнутися — і вже випускний. Ти — обдарована, Корделіє. Не змарнуй свого дару.

— Так, — Корделія промовисто глянула на примару. — Я, власне, і не маю наміру марнувати свої здібності — жодні з них.

Усмішка осяяла обличчя чоловіка: дзеркало зрештою показало те Світло, яке було йому до душі: студентське містечко, кам’яні будівлі, сповиті плющем, групки студентів, що поспішають з одного заняття на інше… Привид зробив крок у портал. Корделія ледве встигла побачити, як він зникає: юнак із рюкзаком із книжками на одному плечі, — а тоді студентське містечко замінилося її власним відображенням. Дзеркало знову стало просто дзеркалом.

Напружено підняті плечі докторки Рокені помітно розслабились.

— Мушу бігти, — кинула Корделія, закриваючи скетчбук. — У нас сьогодні екскурсія. І, до речі, я тут дещо прочитала… А ви знали, що в «Гедеоновому ковчегу» мешкає привид?

— Звісно, знаю. Це привид, який не здатний завдати шкоди, і його не бачили вже понад рік. Тільки через це я й погодила цю екскурсію. До того ж це дивовижне місце. Дивне, але дивовижне.

— Може, я побачу цю примару, — промовила Коредлія.

Докторка Рокені протяжно зітхнула.

— Корделіє, ми ж обговорювали це вже тисячу разів! — промовила вона. — Твій Зір працює тільки в школі Тіні.

— Ви ж щойно сказали, що примару не бачили вже понад рік. А це означає, що колись хтось її таки бачив.

— Як миттєвий проблиск. Це розрив тканини світобудови, а не справжній Зір.

— Та все ж це можливо. Наприклад, Елайджа Тінь бачив привиди усюди.

— Елайджа був рідкісним винятком. Якби ти й справді була здатна бачити примар усюди, як гадаєш, невже ти про це й досі не здогадалася б?

— А може, й не здогадалася б. Привиди ж не мешкають абиде.

Хоча не можна сказати, що вона їх не видивлялася. За останні пів року Корделія вмовила батьків звозити її в усі будинки з привидами в околиці їхнього містечка. І в готель «Гора Вашингтон». І в хостел «Три каміни». Корделія навіть потягнула їх в «тури з привидами» до Бостону й Салему.

Батьків вона любила, подорожувати з ними їй неабияк подобалося. Але жодну примару дівчина так і не побачила.

— Слухай-но, ти й так уже багато зробила, — продовжила докторка Рокені. — Ці привиди більше ніколи не будуть ув’язненими в пастці. Хіба це не найголовніше? Вони нарешті можуть продовжувати свій шлях! — Учителька поклала руки на плечі Корделії й зазирнула їй у вічі. — Тобі теж варто узяти їх за приклад. Ще кілька місяців — і ти перейдеш до старшої школи. Настав час підшукати більш слушні хобі.

— Можна мені взяти привидоокуляри на екскурсію? — запитала Корделія.

— Заради бога! Яка ж бо ти вперта!

— Просто задля експерименту. Вони ж дають змогу людям, у яких немає Зору, бачити привиди. Чи не так? І оскільки вони працюють у школі Тіні, логічно буде припустити, що вони працюватимуть і за межами школи…

— Досить! — урвала докторка Рокені своїм категоричним директорським тоном. Тим тоном, який міг утихомирити цілу їдальню школярів кількома влучними фразами. — Послухай-но мене. Тобі не варто навмисне шукати зустрічі з привидами. Привиди небезпечні! Коли ти це зрештою зрозумієш, Корделіє Лю?

Пролунав дзвоник.

— Мені вже час, — промовила Корделія, підхопивши свій рюкзак. — Автобуси їдуть одразу після класної години.

— Зможеш затриматися сьогодні після занять? Маю новини. Хотілося б, щоб усі були присутні.

— Звісно. Я перекажу Бенджі й Агнесі.

— Дякую. Подумай про те, що я тобі сказала. І жодних привидоокулярів! Спробуй хоча б раз просто насолодитися подорожжю, як нормальна дитина!

— Гаразд-гаразд. Бувайте!

Корделія помчала коридором. У рюкзаку в неї брязкали металеві футляри з привидоокулярами.

2.

«Гедеонів ковчег»

Після виснажливої дороги звивистим гірським шляхом, від якої Корделію добряче нудило, дівчина готова була співати від щастя, коли нарешті вийшла з автобуса. Вона накинула каптур свого червоного хутряного пальта і влилась у потік учнів, що йшли назустріч крижаному січневому вітру. Більшість дітей уже робили фото незвичайного місця, до якого прямували: дерев’яний ковчег завбільшки з гігантський лайнер, що височів на вершині гори.

— Ох, у цьому вся школа Тіні! — зауважив Бенджі, спускаючись сходами автобуса одразу за Корделією. — Навіть екскурсії — й ті дивні!

— Але ж це всього-на-всього величезний корабель, — озвалася Корделія.

— Який же це корабель? — заперечила Агнеса, вийшовши з автобуса слідом за Бенджі. — Кораблі мають плавати. Погляньте-но на цей корпус! Він же завузький, щоб створювати достатню виштовхувальну силу, необхідну для того, щоб корабель таких розмірів тримався на плаву.

— Хіба твоя голова не болить від тієї кількості інформації, яка в ній зберігається? — запитав Бенджі.

— Від інформації не болить. А от від дурних запитань — ще як! — Агнеса потерла скроні. — Ох!

— Рухайтеся-рухайтеся, восьмий клас! — крикнув містер Дерлет і повів дітей через автостоянку. На стоянці було порожньо, якщо не враховувати машин, що найімовірніше належали місцевим працівникам: кілька легкових, білий фургон і пікап, бампер якого був укритий різними наліпками. Школярі потягнулися стежкою, затиснутою з обох боків округлими купами нагорнутого снігу. Сіль хрустіла під ногами. Корделія з Агнесою йшли на чолі групи, а Бенджі відстав, щоб обговорити з приятелями якусь нову комп’ютерну гру, в яку вони всі зараз грали.

— Отже, здається, у цьому місці мешкає привид! — звернулася Корделія до Агнеси. — Нічого жахливого. Просто дядько, який його побудував. Я подумала, що ми можемо…

Тут Корделія з обуренням помітила, що Агнеса набирає комусь повідомлення.

— Та не хвилюйся, я слухаю, — Агнеса підняла очі й усміхнулася. Тепер, коли дівчинці зняли брекети, вона усміхалася частіше.

— Моя Агнеса! Не хочу ні з ким ділитися! — проскиглила Корделія і жартома потягнулася до її телефона. — Хто цей таємничий незнайомець, який тобі важливіший за мене?

— Та це просто той хлопець, Марк. Ми з ним познайомились у коледжі, куди я ходжу на заняття з програми STEM.

— А я думала, що ця програма тільки для дівчат.

— Так, вона тільки для дівчат. А Марк ходить на заняття з фізики для особливо обдарованих. У нього до мене запитання з квантової механіки.

— Це запитання: «Що таке квантова механіка?».

— Та ні, трохи складніше.

Агнеса додрукувала повідомлення й сховала телефон у кишеню.

— Усе, це останнє! Даруй.

— Я тобі пробачаю. Але тільки якщо в Марка є романтичний потенціал. Високий, великі блакитні очі, білий халат…

— Маленький, невисокий, у світшоті з емблемою Patriots. — Щоки Агнеси злегка почервоніли. — А ось щодо романтичного потенціалу… Він на тому тижні позичив мені олівець. І не абиякий там, а крутий, механічний!

— Оце так флірт!

— До речі про романтику, — Агнеса перейшла на шепіт і взяла Корделію під руку. — А Бенджі з Віві вже кілька місяців як розійшлись! І, між іншим, учора на суспільствознавстві він витріщався на тебе весь урок!

— Та ти збожеволіла!

— Я ж учена. Моя спостережливість — безпрецедентна.

— У мене, певно, просто щось до обличчя прилипло.

— Авжеж. Очі, ніс і рот. І Бенджі просто надивитися на них не міг.

— Та припини! — буркнула Корделія, червоніючи. — Бенджі з Віві тепер узагалі майже не розмовляють.

— І в чому проблема?

— Проблема в тому, що перш ніж вони почали зустрічатися, вони були майже нерозлучними друзями. А тепер ні.

— Інколи так стається, — стенула плечима Агнеса.

— У цьому-то й річ! Виходить, якщо ми з Бенджі почнемо зустрічатися, то однаково що поставимо на нашій дружбі штамп зі строком придатності. І так уже багато чого змінилося. «Визволитель» відібрав у мене улюблене заняття. Містер Тінь повернувся додому. Езра переїхав. Я не можу дозволити собі втратити ще й Бенджі докупи!

— Або, якщо поглянути на все з іншого боку, то тепер школа безпечна для всіх привидів, містер Тінь урешті помирився з докторкою Рокені, мама Езри отримала нову круту роботу, а якщо ви з Бенджі почнете зустрічатись, то будете найгарнішою парою у світі, якщо не брати до уваги Асуну й Кіріто!

— Уявлення не маю, хто ці люди.

— І, до речі, про те, чому зміни бувають на краще, — продовжила Агнеса. — Пам’ятаєш одну дівчинку, що переїхала сюди з Каліфорнії та одразу ж зненавиділа свою нову школу через те, що в ній було повно привидів, а тепер усе її життя крутиться довкола…

— Так, до речі! Ми ж через пів року перейдемо зі школи Тіні до нової школи! Знову зміни!

— Здається, ти не зовсім зрозуміла, що я мала на увазі.

Вони почали підійматись дерев’яними містками, що тягнулися до корпусу ковчега. Звідси відкривався запаморочливий краєвид: гірські піки, ранкове сонце, гущавина засніжених тсуг… Корделія озирнулась на Бенджі — той і досі спілкувався з приятелями. Але, певно, відчув, що вона на нього дивитися й поглянув на неї у відповідь.

Корделія поспіхом відвернулась.

Вони дісталися мальовничого майданчика просто перед головним входом, де можна було позувати для фото. Містер Дерлет стояв біля великого блакитного контейнера на колесах.

— Із сумками та рюкзаками всередину не можна! — оголосив він, приклавши долоні човником до рота. — Залишаймо рюкзаки тут! Заберете їх на зворотному шляху.

Корделія відвела погляд і пройшла повз. «Я-бо врятувала вас від злого садівника, який вселився у ваше тіло! — подумала вона, прискорившись. — Ну-бо просто не зверніть уваги, вам же нічого це не вартує…»

— Корделіє! — життєрадісно гукнув до неї містер Дерлет.

— Ой! — зойкнула вона, розвернувшись. — Я просто недочула. Вибачте!

— Так-так, звісно. Нема потреби тягати це за собою. — Містер Дерлет промовисто усміхнувся. — Там немає нічого, що тобі сьогодні знадобиться.

Звісно ж, Корделія зрозуміла, що трапилось. Докторка Рокені все ж здогадалася, що Корделія взяла із собою окуляри, попри заборону. І містерові Дерлету доручено їй завадити! Невдоволено мугикнувши, Корделія шпурнула рюкзак у контейнер. Та нічого, колись вона таки побачить примару за межами школи Тіні! Але не сьогодні…

Школярі скупчилися у просторому вестибюлі. Усі познімали шапки, пригладили волосся, заховали в кишені рукавички. Але верхній одяг більшість знімати не стала. Усередині було, звісно, тепліше, ніж назовні, але однаково не спекотно.

— Вау! — вигукнула Агнеса. — А всередині це місце ще крутіше!

Корделія підвела погляд на дерев’яну стелю, що виднілася десь високо вгорі, насолоджуючись її соборним безмежжям. Скрізь височіли звивисті пандуси й підвісні містки. Глянувши в дальній кінець ковчега, Корделія ненадовго розгубилася від розмірів громаддя: складалося враження, наче вона стояла на даху хмарочоса й дивилася на тротуар внизу. Тьмяно освітлені нутрощі ковчега пронизували промені світла, схрещуючись гігантськими літерами «Х», ніби попереджаючи відвідувачів, що далі проходу немає.

Містер Дерлет і батьки, що приїхали з екскурсією, зібрали учнів докупи й повели до інформаційної зони в центрі вестибюля. Бенджі знов приєднався до дівчат, і трійця втиснулася на одну з напівкруглих лавок для відвідувачів.

Коли Агнеса сідала, то випадково зачепила пляшку з водою Мейсона Джеймса. Пляшка упала, гучно дзенькнувши.

— Гей, обережніше! — буркнув Мейсон і взявся перевіряти пляшку на наявність ушкоджень. — Це лімітована серія! Дев’яносто доларів коштувала!

Бенджі пирхнув:

— І хто купуватиме пляшку за дев’яносто баксів?

— Той, хто може собі це дозволити! — зі зневажливою посмішечкою відповів Мейсон. — Тобі, звісно ж, не зрозуміти! О, до речі, бачив я твою сестричку. Вона ж перший рік у школі Тіні, чи не так? Мила мала…

Корделія відчула, як напружився Бенджі.

— Гляди-но мені, Мейсоне!

— Розповісти дещо цікаве? Я упізнав светр, який на був ній! Моя сестра його зовсім зносила. Ми завжди віддаємо свій старий одяг на благодійність, тож… Радий, що вам згодилось!

— Моя сім’я не бере благодійного одягу! — заперечив Бенджі.

Мейсон кинув погляд на поторсане старе худі Бенджі:

— А може, й варто було б!

Можливо, все переросло б у конфлікт: Бенджі мав запальний норов, особливо коли йшлося про його сім’ю, — але цієї миті в центр вийшла похила жіночка і промовисто кахикнула. На ній був темно-бордовий піджак, блискучий кулон-метелик і значок з написом: «Запитай мене!».

— Рада вас усіх тут бачити! — почала жінка. Голос у неї був дзвінкий, говорила вона чітко. — Мене звати місис Рассел, і сьогодні на вас чекає захоплива екскурсія — по-справжньому захоплива!

Мейсон смачно ковтнув зі своєї пляшки. Корделія поплескала Бенджі по руці:

— Він того не вартий.

Бенджі коротко кивнув і відкинувся на спинку сидіння.

— «Гедеонів ковчег» — не просто диво архітектури! — продовжувала місис Рассел. — Це один із найбільших природознавчих музеїв! Але я забігаю наперед. — Вона ступила крок убік, відкриваючи їм вітрину зі старовинною моделлю ковчега. — Почнімо з хлопчика, який ріс на фермі в Іллінойсі. Маленький хлопчик із маленьким ковчегом… але великою мрією!

Протягом наступної години місис Рассел у деталях переповідала їм історію Шеймаса Гедеона. Дитиною він був одержимий біблійною історією Ноя й всесвітнього потопу. Тому, коли Шеймас виріс і розбагатів, він вирішив побудувати власний ковчег. Спочатку він планував заселити його живими тваринами й створити перший у світі плавучий зоопарк, але виявилося, що це невигідно. Тоді Гедеон вирішив натомість наповнити його мертвими тваринами. І за двадцять років він зібрав так багато різних видів, як тільки зміг.

Місис Рассел усе бубоніла й бубоніла, й увага Корделії почала розсіюватись. Дівчина розвернулась на сидінні й побачила, що за спинами дітей стоять двоє дорослих: огрядний бородатий чоловік, кремезний мов лісоруб, і молода жінка з каштановим волоссям. Дивна пара. Корделія припустила, що це чиїсь батьки, але не пригадувала, щоб бачила їх раніше.

— Одного трагічного ранку 1973 року містер Гедеон помер, — розповідала місис Рассел, притискаючи руку до кулона-метелика. — Але його справа й досі живе! У цих стінах ви побачите понад дві тисячі різних видів тварин. Усі вони чудово збереглися завдяки роботі найкращих таксидермістів Америки. Більшість опудал виготовлена самим містером Гедеоном. Але оскільки дивами природи сучасну молодь не вразити, — тут вона зробила паузу й суворо зиркнула на школяра, який крадькома зазирав у свій телефон, — окрім цього на вас чекає захопливий квест. Вам потрібно буде відшукати двадцять шість різних видів тварин: від карликового мурахоїда до бурчеллової зебри. Бажаю удачі!

Школярі звелися зі своїх місць і взялися розминати ноги, тимчасом як містер Дерлет і батьки роздавали буклети.

— Обожнюю квести! — вигукнула Агнеса. — Коли я була маленькою, мама ховала всюди в будинку різні зразки плісняви. А я мала їх відшукати й… визначити вид! Подвійні веселощі!

— Нам треба серйозно поговорити про твоє дитинство, Агнесо, — вигнула брови Корделія.

— Одначе краще, ніж у класі сидіти, — зауважив Бенджі. — І найголовніше — жодних привидів! Тож може, це й навчальний день, але для мене однаково що вихідний!

На відміну від Корделії, Бенджі не вважав свою здатність бачити привиди даром. Вона була для нього тягарем. І Корделію це неабияк засмучувало. Їй так хотілося, аби Бенджі полюбив примар так само, як вона. Минула всього-на-всього година, відколи вони поїхали зі школи Тіні, а Корделія вже за ними сумувала.

«А що я робитиму, коли перейду до іншої школи?» — подумала дівчина.

І школярі рушили до надр ковчега.

3.

Квест

Стіни майданчика на третьому поверсі були прикрашені рельєфними скульптурами тропічних птахів. У сонячному світлі, що пробивалося між стельовими балками, танцювали порошинки. Бенджі зазирнув за товстий канат, який не давав відвідувачам випадково впасти з висоти, й присвиснув.

— Таки так, падати доведеться довго! — зазначив він.

— Повірю тобі на слово! — озвалася Агнеса, намагаючись навіть не дивитися в той бік. Вона не мала проблем із тарантулом, що повзав би її рукою, чи препаруванням ока кальмара, але висота — це зовсім інше.

Вони проминули майданчик і опинились у широкому скрипучому коридорі. У цій частині ковчега було темніше. До друзів долинав свист вітру з вулиці. Було нескладно уявити себе не на вершині гори, а десь посеред океану.

Їх проводжали десятки очей.

Якби птахи висіли на волосінях чи сиділи за скляними вітринами музейних діорам, Корделії було б спокійніше. Але Гедеону хотілося, щоб його ковчег мав якомога більш автентичний вигляд. Тож мертві птахи були замкнені в куполоподібних клітках, так, наче вони могли ожити й розлетітися. З прихованих динаміків лунало щебетання, додаючи атмосфері моторошності.

— Цьому хлопцю точно не вистачало м’яких іграшок у дитинстві, — пробурмотів Бенджі.

— Та ні, вони не м’які! — заперечила Агнеса, яка захоплено перебігала від клітки до клітки. Кожен вид був представлений двома птахами: самцем і самицею. Через це ставало чомусь іще моторошніше. — Гарному таксидермісту не потрібно відкривати порожнину тіла. Вони просто акуратно знімають і обробляють шкіру, а тоді натягують її на каркас.

Бенджі поглянув на білого пелікана, що витягнув дзьоб, аби упіймати рибку, яка ніколи не припливе.

— Тобто те, що я бачу, — це не мертвий птах. Це шкіра мертвого птаха, натягнута на щось… типу манекена?

— Саме так!

— Знаєш, а це, мабуть, нічим не краще. Можливо, навіть гірше…

Агнеса схрестила руки на грудях.

— Таксидермія — це вельми поважне мистецтво, яке століттями використовували для збереження тварин!

— І хто ним користувався? Серійні вбивці? — запитав Бенджі.

— Учені!

— І серійні вбивці, — наполіг Бенджі. — Також можливо, що хтось із убивць за сумісництвом був і вченим…

Доки Агнеса намагалася щосили наступити Бенджі на ногу, Корделія підійшла ближче до пари маленьких пташок із яскраво-синім пір’ям. На табличці під кліткою зазначалося:

МАЛЮР ЛАЗУРОВИЙ, АВСТРАЛІЯ

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Подяки

Дякую вам, мої читачі, юні та дорослі, які здійснили цю подорож разом із Корделією, Бенджі та Агнесою! Без вас я просто дивак, що друкує в себе в підвалі нікому не потрібні рукописи.

Хочу подякувати моїй агентці Александрі Мешиніст. Вона була зі мною від початку й досі не припиняє мене дивувати. Крім того, я хочу подякувати моїй агентці з іноземних прав Роксані Едуард і моїй кіноагентці Джозі Фрідман. Вони — найкращі!

Кетрін Теген, моя редакторка, не припиняє дивувати мене своєю проникливістю. Інколи від цього стає навіть трохи моторошно. Але я люблю моторошне, тож усе гаразд.

Є ще безліч людей, яким я хотів би подякувати: і Сарі Шенфелд, і Петуру Антонссону, і Дженніфер Шерідан, і Одрі Чечуорд, і Роберту Імфелду, і Мейбл Хсу, і Кім Май Гесту, і Гвенет Мортон, і Марку Ріфкіну, і Шону Маккарті. Як людина, що суворо дотримується граматичних правил (запитайте моїх учнів!), я не можу не схилитися перед коректорською майстерністю Маї Маєрс, яка терпляче виправила мої помилки та нестикування («То два абзаци тому ви казали, що у вас літо, а зараз чомусь сніжить…»).

Якщо я когось пропустив, то можу гарантувати, що ваше ім’я теж тут є — просто вам потрібні привидоокуляри, щоб його прочитати.

Дякую Джесс і Ліндс за всі їхні потішні повідомлення. Напевно, я б дописав книжки швидше, якби ви менше сприяли моїй прокрастинації, але це точно було того варте!

Нашим дітям, Джеку, Логану та Коліну: вибачте, що мені довелось так багато працювати і я не мав часу пограти з вами в Super Smash Bros. Але з іншого боку, я б напевне осоромився, тож, може, воно й на краще.

Ну і зрештою, з безмежною любов’ю та вдячністю — моїй дружині Їшин. Моє Світло — там, де ти!

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.