На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Моніка Мерфі

ЛАНКАСТЕР. ТЕ, ЩО Я ХОТІЛА СКАЗАТИ, АЛЕ ТАК І НЕ ЗМОГЛА

Серія «Гра у спокусу»

Оригінальна назва: Things I Wanted to Say (But Never Did).

Усі права застережено.

Переклад з англійської Марини Бієнко

Віт Ланкастер увірвався в життя Саммер, мов шторм. Нестримний, безжалісний, в очах не блакить, а сувора крига. Його прізвище на вивісці школи. Тут усі грають за його правилами. Усі, крім Саммер.

Натрапивши на Віта однієї ночі, побитого, вона відводить його додому. Лікує його рани. Глузливі слова збурюють у ній темряву, під його пильним поглядом усе тіло поколює від жаги. Піддавшись потягу, Саммер усвідомлює: він пішов серед ночі, забравши із собою її щоденник.

Тепер у його руках — її найстрашніша таємниця. Віт обіцяє повернути вкрадене, якщо дівчина погодиться коритися кожному його бажанню. У неї немає вибору… Але всім відомо, що угоди з дияволом добром не закінчуються.

Copyright © 2021 by Monica Murphy

© Бієнко М. О., переклад, 2025

© Readberry, 2025

ПЛЕЙЛІСТ

Champagne Coast — Blood Orange

Rebel (if I lie) — Елі Роуз

affection — BETWEEN FRIENDS

Monster — Шон Мендес та Джастін Бібер

that way — Тейт Макрей

Bitter — ФЛЕТЧЕР, Кіто

Streets — Доджа Кет

Daddy Issues — The Neighbourhood

Miss Summer — ОДІ

sex money feelings die — Люкке Лі

Решту плейліста із книги «Те, що я хотіла сказати» можна знайти тут: https://spoti.fi/3xopqf9

ПРОЛОГ

Минуле

Пам’ятаю, як уперше побачила його.

Він не помітив мене, і саме цього я хотіла. Так я могла роздивлятися його без тіні збентеження, захоплюючись рисами його лиця, тим, як він рухався, як ніколи не усміхався.

Чому він не усміхався?

Тоді ми були набагато молодшими. Чи були ми невинними? Не певна, що цим словом можна було описати хоча б одного з нас. Ми побачили й пережили стільки всього, що на момент, коли знову зустрілися, зайшли вже занадто далеко, щоб спинити це. Спинити нас.

І темряву.

Я супроводжувала батьків на вечірку в Мангеттені. Мати не хотіла брати мене із собою. Джонас, мій вітчим, наполіг.

«Нехай подивиться, як насправді живе той один відсоток», — хихикнувши сказав він.

Мати кинула сердитий погляд. Їй подобається вважати себе частиною того одного відсотка, хоча Джонас зауважує, що лише працює на нього.

Ми зайшли до будівлі, розташованої на Верхньому Іст-Сайді, звідусіль заповненої привітними швейцарами та грізною охороною. Вестибюль — суцільне скло та мармур. Гладкий, блискучий. Мабуть, я поводилася як селючка, коли стояла, відкинувши голову, і витріщалася на високу стелю, надто приголомшена мерехтливими вогнями вгорі.

— Хутчіше, — роздратовано сказала мама й міцно стиснула моє плече, аж ущипнувши за шкіру.

Підйом ліфтом був плавним. Швидким. Ми дісталися поверху пентхауса, і, щойно двері ліфта відчинилися, перед нами наче відкрився новий світ. Коли ми зайшли в приміщення, ніхто не зустрів нас. Усередині пентхауса майже нікого не було.

Усе сяяло білим. Меблі. Стіни. Лише скрізь розвішані величезні картини додавали кольору. Майже всі вони були абстрактними. Я зупинилася біля однієї з них, схиливши голову набік, намагаючись збагнути, що там було зображено. Мама практично силоміць відтягнула мене від картини, бурмочучи собі під ніс, що не можна виставляти таке вульгарне мистецтво перед дітьми, а Джонас лише розсміявся, запитуючи, яка дитина зможе розібрати, що тут намальовано?

Саме тоді я збагнула: на картині була зображена вагіна великим планом.

Одначе до нас доносилися якісь звуки. І що глибше ми заходили, то голоснішими вони ставали. Аж поки перед нами не зʼявилася стіна із вікон, навколо якої невеличкими купками снували красиві люди. Говорили, говорили, говорили. Пили, пили, пили.

Я була приголомшена. Засліплена. Саме заради таких моментів я жила. Одружившись із Джонасом Везерстоуном, мати кардинально змінила наші життя. Він заробляв купу грошей. Реальних грошей. Мати працювала в компанії з нерухомості Джонаса, і вони закохалися. Він покинув свою дружину заради моєї матері. Розлучення було тяжким, але врешті-решт Джонас і мама одружилися. Мені подобалося жити з вітчимом. Він був добрим до мене. У нас була велика квартира, а проте з цією не порівняти.

Таких квартир я ще ніколи в житті не бачила.

Коли ми вийшли на терасу, перед нами зависочіли хмарочоси. Здавалося, що до них можна було дотягнутися рукою. Вогні міста виблискували, мерехтіли, та мені було не до того. Я була надто зайнята, крадькома допиваючи шампанське із покинутих келихів. Бульбашкова рідина лоскотала моє горло й викликала кумедне відчуття. Я насолоджувалася ним. Від нього мої думки ставали розпливчасто-тьмяними, і я забувала про всі турботи. Як-от про батьків. Чи мого зведеного брата.

Абсолютно про все.

Він помітив, як я крадькома випивала, і тихо підійшов. Я поставила келих, удаючи, що дивлюся деінде. Ми були єдиними дітьми на тій вечірці. Мені було чотирнадцять. Я припустила, що і йому приблизно так само.

Це було літо перед старшою школою, і я відчувала себе дуже дорослою. У мене виросли груди, і були вони більшими, ніж у моїх подружок. Я виявила, що, коли торкаюся себе в певному місці в ліжку серед ночі, мене накриває гребенем приємних відчуттів, і ганялася за ними, щойно випадала нагода. Єйтс не полишав спроб застати мене наодинці, коли наші батьки були на роботі. Якось він просунув долоню мені в штани, намагаючись торкнутися мене там, але я ляснула його по руці.

Він бридкий. Він мій брат.

Хоч і зведений, але брат.

Попри відразу, що я відчувала до нього, затяте домагання Єйтса змушувало мене почуватися бажаною. Є якась сила в розумінні того, що тебе хочуть. Сидячи на тій вечірці в чорній сукні без бретелей та попиваючи шампанське, я почувалася дорослою. І увага того хлопця, того дуже вродливого напруженого хлопця, викликала інтерес.

Хто він такий? Чого йому від мене треба?

— Хочеш свій власний келих? — пропонує хлопець, вказуючи на покинуті келихи на столі біля мене. Я допила кожен до дна.

Я підводжу очі й помічаю його погляд на собі. Незнайомець одягнений у чорні штани та білу сорочку, рукава якої закочені й відкривають передпліччя. Волосся золотисто-коричневе, майже (хоча не зовсім) світло-каштанове, а обличчя незрівнянне. Зухвале.

Досконале.

Я підводжуся й стаю перед ним, радіючи схваленню, що виблискує в його крижано-блакитних очах.

— Так, будь ласка.

Іду за ним до бару. Він розмовляє з барменом і підсуває тому пʼятдесятидоларову купюру, поки я стою поруч, очевидно вражена. Потім дає мені келих, а сам бере бляшанку з пивом, засовуючи її в передню кишеню.

— Не любиш шампанське? — питаю, роззираючись довкола, стискаючи ніжку келиха пальцями. На нас ніхто не звертає уваги, тому я роблю ковток.

Смачно.

— Ні, — відповідає. — До того ж від цього дешевого пійла в мене болить голова.

Не відчуваю різниці, тому сприймаю його слова за істину.

А крім того я беру те, що дають, тому не збираюся відмовлятися від безплатного та дуже повного келиха бульбашкового напою.

Іду за хлопцем углиб, і від безмовної тиші мене проймає тремтіння. Чи, можливо, від кондиціонера, який увімкнений на всю потужність, не знаю. Ми заходимо ще глибше в будинок, поки не опиняємося серед темного коридору, де всі двері спалень замкнені.

— Мій батько в одній із цих кімнат трахає твою матір, — говорить він ніби до слова, якраз коли я роблю ковток шампанського.

Я майже випльовую напій йому в лице. Вирячивши очі, кліпаю.

— Що ти сказав?

Вираз його обличчя анітрохи не змінюється.

— Ти мене чула.

— Моя мати одружена.

— Як і мій батько. Ніби це когось хвилює, — знизує він плечима, а тоді дістає бляшанку з пивом із кишені. Відкриває її, відсьорбує піну й робить великий ковток.

— Вона б так не вчинила. — Коли він нічого не відповідає на це, я відчуваю потребу уточнити: — Не трахала б твого батька.

Я почуваюся такою дорослою, кажучи це слово хлопцю й попиваючи шампанське. Роблю ще один квиток, даючи бульбашкам затриматися на язику.

— А все-таки чинить. Твоя мати повія. — Він осушує бляшанку з пивом, тоді розчавлює, жбурляє на підлогу, і та падає з гучним брязкотом.

Враз я скаженію. Стосунки у нас із матірʼю не завжди гладкі, але він навіть не знає її.

— Ти не можеш так говорити.

— Он як? Ну, щойно сказав. — Він схиляє голову, примруживши очі. У них стільки злоби. А він ще такий юний. Інколи я теж можу розізлитися, але мій гнів зовсім не схожий на його. — Ти теж повія? Як і твоя мамуся?

— Іди до біса, — сичу, виплескуючи в нього шампанське.

Хлопець здригається, повільно витираючи лице рукою. Я стою на місці, важко дихаючи, знаючи, що мені краще піти геть, але надто захоплена тим, що трапиться далі.

Спостерігаю за ним.

Це ніби не зі мною відбувається. Я ніколи в житті не робила нічого подібного. Хто я? Коли це я стала такою сміливою? Чи дурною?

— Ти стерво, — шипить він. — Як і твоя мати.

— Мудак, — відповідаю я, готова різко розвернутися й піти геть, аж тут він хапає мене.

Зупиняє.

Пальці впиваються в мою шкіру, він аж надто міцно стискає моє плече, і я борюся з його хваткою, намагаючись звільнитися.

— Пусти мене.

— Ні, — шкірить зуби він, і я запізно усвідомлюю, що за цим янгольським личком ховається диявол. Він штовхає мене в стіну, і я вдаряюся об неї, як ганчірʼяна лялька, ледь не сповзаючи на підлогу. Підхоплює мене, не даючи стати на ноги, смикає нагору й притискає усе своє тіло до мого. Височіє наді мною, принаймні метр вісімдесят заввишки, однак сам із себе щуплий. Худий. Єйтс ширший у плечах. Мʼясистіший. Але Єйтсу шістнадцять. Він старший.

Натомість цей хлопець просто такий, як є.

Досі хлопець.

— Що ти робиш? — питаю, борючись із ним. У цій сутичці я відчуваю його, і я заінтригована. Він скрізь твердий. Міцний. Сильніший, ніж здається.

— Думаю, тобі подобається, — його посмішка не зникає, і, коли він притискається до мене нижньою частиною тіла, я відчуваю щось іще.

У нього стояк.

Я повністю ціпенію, неспроможна поворухнутися.

— Твоя мамуся відсмоктує моєму батькові щонайменше двічі на тиждень, — він шепоче. — Приходить у його офіс. Вони називають це «ланчем».

Я вирячую очі на нього. Гадки не маю, про що він говорить. Тобто я розумію, про що він говорить, але не вірю, що мама б таке робила.

Нізащо. Ніколи в житті.

— Твої губи створені для відсмоктування, — говорить мені, і я ледь не розквітаю через цей комплімент, а потім кажу собі, що я хвора й схиблена і ці слова мали б мене образити.

— Замовкни, — шепочу, і він посміхається.

— Хочеш відсмоктати мені?

— У жодному разі, — кажу я і задираю підборіддя, мов гонориста принцеса.

Цікаво, як воно — відсмоктувати член? Дівчата це роблять. Постійно. Якось я знайшла журнал у кімнаті Єйтса й поцупила його. Фото голих дівчат. Пари, сфотографовані в процесі. Його пеніс у її піхві. Його губи на її сосках. Його пеніс в її роті, поки вона дивиться на нього невинними очима, торкаючись себе між ногами.

Я задумуюся про це, і пʼянке тепло розливається глибоко в мені, змушуючи ноги підкошуватися.

А може, то все через шампанське.

— Тобі може сподобатися, — говорить мені з ледь помітною посмішкою. Його зуби ідеально рівні. Упевнена, коли він усміхається щиро, то дуже вродливий.

Чомусь я цілком переконана, що всміхається він не так часто.

— Не сподобається, — відказую, непохитна.

— Робила це раніше?

Я шалено хитаю головою.

— То дозволь мені бути твоїм першим.

— Ні, — я штовхаю його плечі, але він не зрушує з місця.

— Годі тобі. Твоя мама повія мого батька. Ти могла б стати моєю. — Він схиляє голову до зачинених дверей у темному коридорі. — Як я сказав, вони в одній із тих кімнат. Закладаюся, твоя мати зараз навколішках перед ним, — глузує він. — Упевнений, вона ковтає кожну краплю сперми мого батька. Ти могла б робити те саме зі мною…

— Іди до біса, — гаркаю я. Його слова викликають обурення, але водночас спокушають. Я ніколи не думала про сперму, про ковтання й про члени у своєму роті, розмовляючи з хлопцем. Ще ніхто зі мною так не говорив.

Ніхто.

Він сміється:

— Іди до біса ти. Уся твоя родина угроблена.

— Е-е, я думаю, що це твоя сімʼя тут угроблена, — відказую, подаючись уперед стегнами, щоб відштовхнути його від себе.

Це аж ніяк не допомагає. Лише нагадує про його стояк. І я не можу не думати про те, що стояк у нього на мене.

У кількох моїх подружок уже був секс. Лана переспала з Девідом у спортзалі на нашому випускному балі у восьмому класі. Пізніше вона розповіла нам, що тиждень не могла нормально ходити, адже його член був дуже великим. У що мені було важко повірити, та я змовчала.

Тепер мені цікаво. Член цього хлопця здається великим, хоча й мені ні з чим порівнювати. Я хочу побачити його.

Торкнутися його.

— Відпусти мене, — кажу, зціпивши зуби, слабко борючись із хлопцем. Здається, йому це подобається. Мені нібито теж. Його сила. Те, що я надто слабка, аби вирватися. Що це говорить про мене? Я хвора. Збоченка. Дивачка.

У мені завжди було те, що я називаю «темрявою». Але раніше я не зустрічала людину, яка поводилася б так, ніби в ній теж була ця темрява.

Він нахиляється ближче, губи лише в кількох сантиметрах від моїх, і я відчуваю його подих. Теплий, злегка пахне пивом.

— Змусь мене.

Керуючись чистим інстинктом, я розтуляю губи, готова закричати, і він це знає.

Тому цілує мене.

Поцілунок брутальний, шок для організму, і я повністю ціпенію. Його губи мнуться з моїми, їм бракує вправності, хоча й мене складно назвати досвідченою. Однак я знаю, що можна й краще. Ніжніше.

Я обхоплюю вустами його нижню губу, потягуючи її. Він сповільнюється. Розслабляється. Поцілунок стає млосним. Його язик виривається, застаючи мене зненацька. Я розтуляю губи, і його язик торкається мого.

Перший дорослий поцілунок із хлопцем, який назвав мою матір повією. Який сказав, що я можу бути його повією. Я мала відштовхнути його. Перекусити язик надвоє. Зацідити по яйцях.

Нічого з цього я не роблю. Натомість дозволяю йому цілувати себе і, допоможи мені, Боже, насолоджуюся. Тепло розливається моїми венами, зігріваючи зсередини, і я горнуся до нього. Руки хлопця на моїй талії. Я стискаю перед сорочки. Ерекція різко смикається проти мене, і ця таємна точка, яку я нещодавно відкрила, пощипує.

Цього Єйтс хоче від мене. Цей мерзотний збоченець. Я ніколи не віддамся йому, адже ми родина, і це огидно.

Однак що довше цей загадковий хлопець цілує мене, то більше я готова дати йому все, чого він схоче.

Цілуємося надто довго, що я вже не розумію, коли ми встигаємо дихати. Нарешті, нарешті він відривається перший, і я розплющую очі, вирячившись на його розтулені, набряклі від поцілунку губи. Повільно підводжу погляд і бачу, що спостерігає за мною.

Він тягнеться до краю моєї сукні, його пальці ковзають під неї, торкаються внутрішнього боку мого стегна, і я прикушую нижню губу.

— Ти мокра?

— Про що ти? — я знаю про що, але він такий збіса юний. Як і я. Ми розуміємо, що секс існує. У нас є доступ до всього порно в інтернеті, але все-таки.

Він говорить зі мною як дорослий. Знайомі мені хлопці й до грудей моїх не торкнуться, а цей кидається одразу до місця між ногами.

— Ніби ти не знаєш, — у його голосі чується відраза, і я збираюся відповісти щось, щоб заперечити. Образити.

Але він знову цілує мене, змушує забутися. Цей поцілунок уже кращий. Певно, я добре його навчила. Наші губи торкаються повільно та ніжно, а доторк його язика до мого змушує палати від бажання. Він ретельно вивчає мій рот, випробовуючи мене, і я дозволяю. І теж його вивчаю. Наші вуста розтулені, язики дражняться, облизують один одного, і все моє тіло поколює від передчуття. Я навіть не усвідомлюю, як моя рука торкається його штанів спереду, і він треться об мою долоню, показуючи своє збудження.

У мене між стегнами все пульсує, і хочу торкнутися себе.

Ні.

Хочу, щоб він торкнувся мене.

— Я навіть не знаю тебе, — шепочу йому в губи.

Він відривається зі зловісною посмішкою.

— Брехуха.

— Але я справді не знаю, — кажу, спантеличена. Чому він вирішив, що я брешу?

— Ти в моєму будинку. Мій батько один із найбагатших людей у всьому довбаному світі. «Ой, я навіть не знаю тебе», — передражнює він пискливим голосом. Звучить сміховинно.

Злість переповнює мене. Після того що тільки-но сталося, він висміює мене? Начхати, як добре цей хлопець навчився цілуватися. Мудак є мудак.

— Геть від мене, — відштовхую його від себе, і цього разу він відступає, відпускаючи мене. Я сердито розвертаюся та йду, ледь не перечепившись об келих шампанського на підлозі. Певно, впустила його, поки намагалася вирватися.

Навіть не памʼятаю, як це сталося.

Він кричить мені вслід, але я ігнорую, біжучи чимдуж своїми хиткими ногами. Вириваюся з будинку на терасу, шукаючи маму. Вітчима, який мені майже як батько. Але їх обох ніде не видно.

Чую голос хлопця. Він вигукує моє імʼя, хоча ми й не знайомилися. У паніці роззираюся, боячись, що він схопить мене, і завмираю, коли відчуваю, як чиясь рука стискає моє плече, але…

Обертаюся й бачу маму.

— Саммер! Що ти робиш? Ти сама на себе не схожа.

Мене охоплює полегшення. Вона не трахається з іншим чоловіком за замкненими дверима, вона тут. Зі мною. На цій вечірці.

— Мамо, — кидаюся до неї, міцно обіймаючи за талію, і вона здивовано сміється. Ми сварилися безперестанку, відколи я закінчила восьмий клас. Усі мої друзі йдуть у Ланкастерську підготовчу школу, і я теж хочу туди. Я відчайдушно прагну туди поїхати.

Джонас проти. Хоче, щоб я пішла в школу Святого Антонія, де навчався сам. Вона в місті. Школа ця, може, й непогана, але там мені буде самотньо. Друзі веселитимуться в школі-інтернаті, а я застрягну тут.

Сама. З Єйтсом, який навчатиметься в передостанньому класі. Батьки постійно подорожують разом, залишають нас самих, і Єйтс буде невпинним. Він виснажуватиме мене, поки я врешті не скорюся.

— Люба, у чому річ? Ти вся тремтиш. — Мама гладить мене по спині, щоб заспокоїти, і мене охоплює страх, що це востаннє, коли вона так робить. Вірить мені, чарівній та невинній. Ніби частинку мене вкрали сьогодні, і той хлопець забрав її своїми губами, язиком та пустотливими руками.

Я видавлюю із себе сміх і відсторонююся від неї, відчайдушно намагаючись вдати, що все добре.

— Зі мною все гаразд. Чесно. Просто подумала… що загубила тебе.

— Твої щоки аж надто рожеві, — хмуриться, обхоплюючи моє обличчя долонями. — Ти ж не пила?

Щомога намагаюся вдати невинну.

— Ні, мам. Боже. Авжеж, ні.

— Добре. — Це було аж надто легко. Здуріти можна, як швидко вона повірила мені на слово. — Тримайся якнайдалі від шампанського. Знаю, як ти любиш нишком підпивати.

Мої щоки палають ще дужче.

Тепер вона починає роззиратися, і я аналізую її вигляд. Як належить.

Її щоки також залиті фарбою. Зачіска ззаду безладна, їй не завадило б трохи причесатися. Однієї сережки не вистачає. А сукня вся перекручена й помʼята. Ніби її треба поправити.

О ні.

Її вигляд збігається з моїми почуттями. Хоча я не займалася сексом із тим хлопцем, та дозволила йому поцілувати себе й ніби як забулася на мить.

Зважаючи на вигляд матері, вона забулася щонайменше на пів години. Можливо, і довше.

— Де ти була? — питаю звинувачувальним тоном.

— Я була тут увесь час. — Її погляд повертається до мого, і щойно покриті блиском губи кривляться. — А де була ти?

— Тут. Увесь час. — Озираюся через плече й бачу того хлопця. Стоїть собі й спостерігає за нами. А за ним чоловік, який нагадує старшу його версію. Неймовірно вродливий, його вигляд ніби кричить, що все тут належить йому. Хлопець не зводить із мене очей.

Натомість чоловік не зводить очей із моєї матері.

Хлопець здіймає брови, нахиляючи голову в мій бік. Я відвертаюся, не бажаючи дивитися, як самовдоволеність розпливається на його безглуздо красивому обличчі. Знає, що я все зрозуміла. Зрозуміла те, що він збагнув уже давно.

І, хай йому грець, а він мав рацію.

ОДИН.
САММЕР

ВИПУСКНИЙ РІК

Опустивши голову, я іду священним коридором Ланкастерської підготовчої школи і вивчаю свої ноги, ставлячи одну поперед іншої. Знову, і знову, і знову. Мої нові блискучі пенні-лофери{1} натирають ноги, а від вовняної зелено-синьої картатої спідниці сверблять стегна. Памʼятаю, як сильно хотіла потрапити сюди того літа перед початком старшої школи і як гнівалася, що батьки не бажали платити ту величезну суму грошей.

А тепер я тут лише на рік. Мій останній рік у старшій школі. Уже кінець серпня, і, хоча повітря прохолодне завдяки океанському бризу, у цій старій будівлі з гарними дерев’яними панелями та жахливо застарілою системою охолодження душно. Тут узагалі є центральне опалення й системи кондиціонування?

Видно, що ні.

— Хутчіш, — цідить мати крізь зуби, клацаючи пальцями біля талії, щоб я йшла поруч.

Я пришвидшую кроки, щоб не відставати від неї, підводжу голову й бачу інших учнів, які проходять повз із зацікавленими виразами обличчя, їхні погляди привертає знайома ланкастерська форма, що на мені.

Новенька. Перевели. Упевнена, я їх заінтригувала. Упевнена, вони загуглять моє імʼя та дізнаються про скандальну історію мого сімейства.

З якої я вийшла майже неушкодженою. Мати про це подбала. Вона б не допустила, щоб моє майбутнє було зруйновано. У неї є звʼязки, вплив яких вона використала, щоб захистити мене.

Саме так я опинилася тут, у Ланкастерській підготовчій школі. Найелітнішій школі-інтернаті на східному узбережжі, яку заснувала одна з найбагатших родин країни із найстаровиннішим родом. Коріння Ланкастерів сягають аж до Вандербільтів, Асторів і Рокфеллерів. Свої гроші вони заробили так давно, що більшість навіть не знає, звідки ті зʼявилися.

Я теж гадки не маю. Чула, що, можливо, судноплавством? Нафтою? Чи, може, вони скупили всю доступну землю на східному узбережжі, а потім упродовж років розпродавали. Хтозна. Насправді мені байдуже. Я просто знаю, що вони збіса заможні.

І роками моя мати, моя манірна й правильна мати, мала бурхливий роман з Августом Ланкастером п’ятим.

— Ось і ми, — щебече мати, і я вловлюю легке тремтіння в її голосі. Вона хвилюється за мене, і я вирівнюю спину, намагаючись показати, що не боюся. — Приймальна комісія.

Вона відчиняє двері, і я заходжу перша, усміхаючись літній жіночці, яка сидить за високою деревʼяною стійкою. Вона повільно підводиться, убрана в темно-синій спідничний костюм, піджак якого ледве обтягує її пишні груди.

— Доброго ранку! — Жінка усміхається моїй матері, а тоді її погляд зупиняється на мені. — Ти, мабуть, Саммер Севедж, — каже вона із надто доброзичливою усмішкою.

— Я її мати, Джанін Везерстоун. — Матір завжди простягає руку так, ніби королева, що вітає своїх вірних підданих. Це не справляє ніякого враження на жінку, але вона однаково потискає руку кінчиками пальців.

— Приємно познайомитися. Ми дуже раді зарахувати Саммер на останньому році навчання. — Вираз обличчя жінки стає серйозним. — Ви пережили таку трагедію. Співчуваю вашій втраті.

Мати пронизує її ворожим поглядом. Це останнє, про що вона хоче говорити, особливо з незнайомцями.

— Дякую, — різко відказує. — Чи вільний містер Метьюз?

Жінка випростується.

— Аякже! Я думала, що ви захочете отримати розклад Саммер, щоб та могла взятися за навчання. На жаль, перший урок уже розпочався, — вона кидає мені осудливий погляд. Ніби це я винна, що ми запізнилися.

Не моя провина, що мамі знадобилася вічність, аби спакувати свої речі й вийти з готельного номера, увесь час скаржачись, що не виспалася. А я ж не спала від шостої через хвилювання.

— Так, будь ласка, розклад не завадить, — каже мати вимогливо. — І нам треба поговорити з містером Метьюзом, перш ніж вона піде на уроки. Упевнена, він напише їй звільнення.

— Звичайно. — Жінка (певно, секретарка директора?) дає мені блідо-рожевий аркуш. Мати вихоплює його з рук, переглядаючи мій список уроків, і я стою собі, напружено чекаючи, щоб хоча б мигцем побачити.

— Вона не потрапила в клас англійської підвищеного рівня, — говорить мати, тикаючи розкладом у мене, явно роздратована.

Поки я переглядаю список, мене переповнює розчарування. Англійська для старшокласників. Світові релігії. Математика. Просунута французька. Одразу після обіду зазначено вільний час для самонавчання, а мій останній урок — американський уряд.

— Мене влаштовує цей розклад, — кажу матері, але її губи змикаються в тонку риску. Вона хитає головою.

— Саммер, ти відмінно пишеш. Безперестанку шкрябаєш щось у своїх щоденниках, — говорить мати. Її голос стишений, але я помічаю, як секретарка нашорошує вуха.

Мої щоки червоніють, і я знизую плечима:

— Не страшно. Прошу, не змінюй розклад. Мене все влаштовує.

— Нумо я вас проведу до кабінету директора Метьюза, і ви почекаєте його всередині, — говорить жінка, вказуючи рукою в бік прочинених дверей позаду себе. — Він зараз у кампусі, але я повідомлю, що ви очікуєте. Він скоро повернеться.

Я йду назирком за матірʼю в тісний кабінет, і ми обоє сідаємо на стільці напроти величезного, пишно оздобленого столу. Секретарка із тихим клацанням зачиняє двері. Щойно мати упевнюється, що ми наодинці, обертається й окидає мене похмурим поглядом.

— Як це ти не хочеш на англійську підвищеного рівня? — шипить вона.

— Не хочу завдавати клопоту, — кажу. Після нещасного випадку я стала просто тінню самої себе, не бажаючи привертати увагу. — Вже годі, тобі не здається? Дякуймо вже за те, що тобі вдалося використати звʼязки, аби я потрапила сюди.

— Це найменше, що я могла зробити, зважаючи на те, як довго знаю Авгі, — бурмоче мати, маючи на увазі свого колишнього коханця.

Який зрештою розлучився зі своєю дружиною через багаторічний роман із моєю матірʼю. Це був гучний скандал. Такий, що облетів весь інтернет і жовту пресу. Він розбив серце моєму вітчиму. А тоді розлютив.

Досвід був не з найприємніших.

Двері раптом скриплять, і заходить вродливий літній чоловік. Припускаю, це директор Метьюз. Він усміхається нам, у куточках його темних очей збираються зморщечки, а широка усмішка оголює сліпучо-білі зуби. Зачинивши двері, підходить і стає за своїм столом, що слугує нібито барʼєром, тоді простягає руку моїй матері.

— Місис Везерстоун, дуже приємно познайомитися з вами, — промовляє він плавним голосом, дивлячись доброзичливо.

Вона підводиться й швидко потискає його руку.

— Дякую, що зустрілися з нами, містере Метьюзе.

Вони обидва всідаються на стільці, усміхаючись одне одному, а я кліпаю на них. Таке враження, що про мене геть забули.

— Це Саммер, — говорить мати, вказуючи на мене нахилом голови.

— Саммер, ми дуже раді, що ти навчатимешся в нашій престижній школі, — каже містер Метьюз, його тон сердечний та щирий. — Я особисто переглянув твій табель, і на мене справили велике враження твої предмети. І оцінки.

— Дякую, — відповідаю. Я добре навчаюся. У минулі роки була трохи неконтрольована й схиблена на хлопцях, але завжди отримувала хороші оцінки.

— Хоча раніше в тебе були певні проблеми, — продовжує директор, і його погляд зустрічається з моїм. — Припускаю, що відтоді ти виправилася?

Я напружую спину та киваю:

— Так, сер.

— Її не зарахували до англійської підвищеного рівня, — говорить мати, і я сердито зиркаю на неї. Вона ігнорує. — Саммер чудово пише. У попередній школі вона працювала в редакції газети. Отримала нагороди за свої твори. Вони виняткові.

— Е-е, боюся, що потрапити у випускний клас англійської підвищеного рівня в цій школі радше привілей, а не право. Учні в класі містера Фігероа старанно працювали останні три роки. Він особисто відібрав їх наприкінці минулого року, і в тому класі лише двадцять учнів. — Містер Метьюз спирається передпліччями на стіл, зчепивши руки. — Боюся, що не можу зарахувати Саммер без його згоди.

— Ви могли б поговорити з ним, — голос матері жвавий. Приємний.

Його усмішка не згасає.

— Боюся, що ні.

— Можливо, ви зробите мені послугу, — її голос стає трохи жорсткішим.

— Це клас Фігероа, а не мій.

Мамина усмішка зникає.

— У такому разі мені, напевно, варто звернутися безпосередньо до містера Ланкастера. Подивимося, чим він зможе допомогти.

Я хочу вмерти. Провалитися крізь землю від сорому. Мені байдуже на клас англійської підвищеного рівня. Я не хочу виділятися. І понад усе не хочу влаштовувати тут сцен. Для мене ввійти до класу з двадцятьма учнями, які працювали за це місце останні три роки, — це жахіття. Вони автоматично мене зненавидять.

Губи Метьюза ледь помітно здригаються, а погляд тьмяніє.

— Я подбаю про це.

— Не сумнівалася. — Її усмішка повертається, і мати робить глибокий вдих, переводячи погляд на мене. — Як кардинально це змінить її розклад?

— Не дуже. Принаймні не мало б. — Тепер він остаточно хмуриться, повертаючись до комп’ютера на столі. Починає стукати по клавіатурі, а екран нахилений до нас під таким кутом, що я бачу на ньому всю свою інформацію.

Мої табелі. Нотатки попередніх учителів і куратора за багато років. Більша частина — примітки шкільної адміністрації.

Саммер порушує порядок у класі. Зривається без причини.

Була спіймана з вейпом у туалеті. Дводенне дисциплінарне затримання.

Спіймана за сексом у спортзалі. П’ятиденне дисциплінарне затримання.

Затримана та обшукана. Знайшли рецепт ксанаксу її матері в рюкзаку. Дводенне дисциплінарне затримання.

І все сталося до кінця десятого класу{2}.

Мій вітчим, царство йому небесне, дав газу після інциденту з ксанаксом. Погрожував відправити мене до військового училища до закінчення старших класів. Я плакала та благала, навколішках молила не робити цього. Але мене вже зарахували. І я мала туди їхати.

А потім стало відомо про роман моєї матері з Ланкастером, і вітчим зовсім про мене забув. Натомість зосередився на матері. Ми зʼїхали. Знайшли квартиру трохи меншу. ЗМІ так зациклилися на моїй родині, що я замкнулася в собі. Припинила створювати негаразди в школі й зосередилася на навчанні. Втратила всіх друзів. Мати обробляла Джонаса. Знову. І знову. І знову.

Аж поки навесні ми не переїхали назад до його будинку. Незабаром додому з коледжу повернувся Єйтс, надзвичайно радий побачити мене. Запалив свічки у своїй кімнаті та змусив мене зустрітися з ним тієї ж ночі. Поклав руку на мій рот, а іншу запхав у штани, перш ніж…

— Гм, нам усе-таки доведеться поміняти кілька твоїх уроків, — каже містер Метьюз, перериваючи мої роздуми, — але не страшно.

Він натискає ще декілька клавіш, нахиляючи екран більше до себе, ніби щойно усвідомив, що нам усе видно. Мама й далі прикидається, але я помічаю, як її губи стиснулися, а погляд затьмарився.

Ті старі спогади неприємні. Я не була щаслива, аж ніяк. Ніхто мене не слухав. Я знайшла душевний спокій лише тоді, коли вирвалася від Єйтса, коли залишилися тільки я і мама. Жити з ним, постійно боротися з ним… його наполегливість зрештою мене втомила. Стільки разів, що я припинила рахувати.

І це було… жахливо.

Той факт, що я мала провести все літо з ним, останнє літо перед випускним роком, довів мене до межі. Я скоїла дещо… страшне.

Але так я позбулася його.

Назавжди.

— Щойно відправив ваш новий розклад до друку. Заберете його у Вівіан. Щасти тобі сьогодні, Саммер, — каже директор Метьюз, і його проникливий погляд націлюється на мене.

Щастя тобі знадобиться.

Чую ці невимовлені слова, які нависають над нами. Не помічаючи їх і задоволена тим, що домоглася свого, мати підводиться, а разом із нею і я, борючись із хвилюванням, що розливається моїм шлунком.

— Дякую вам за розуміння наших потреб, — каже мати. — Ми дуже вдячні.

— То пусте. Усе для… подруги містера Ланкастера, — відповідає директор.

Я вловлюю наголос, який він робить на одному конкретному слові. Як і мати. Вона виходить з його крихітного кабінету з високо піднятою головою, вихоплюючи щойно надрукований розклад із рук Вівіан, і, навіть не дякуючи, проходить повз. Вівіан щось бурмотить собі під ніс, а я вдаю, що нічого не почула, хоча це не так.

«Повія», — ось що прошепотіла секретарка.

Це слово переслідує матір, куди б та не пішла, і вона експертка в ігноруванні людей. Не знаю, як їй це вдається. Пам’ятаю хлопця, якого зустріла. Син того чоловіка, з яким у неї був роман. Він теж назвав мене повією. Ці спогади засіли глибоко в моїй голові і часто зринають, особливо коли лежу в ліжку пізно ввечері. Пам’ятаю, як він змусив мене почуватися. Його жорстокі слова та брутальний поцілунок.

Відтоді я ганяюся за цим почуттям.

ДВА.
САММЕР

Я приходжу на англійську підвищеного рівня раніше, оскільки вже пропустила більшу частину першого уроку, і йду до столу, за яким сидить величезний темноволосий чоловік і теревенить з ученицями. Дівчата гарненькі: їхні форми бездоганні, волосся однакового золотисто-русявого кольору, довге та з проділом посередині. Вони безтурботні: відкидають голови назад та сміються з якихось слів учителя, і я заздрю тому, як зручно ці дівчата почуваються. Вони такі сміливі, такі впевнені в собі, і я розумію чому. Вони тут уже три роки, вклали свій час і досягли успіху. Старшокласниці. Готові керувати школою.

І ось я. Вдираюся в їхній клас завдяки своїй зарозумілій матері, ніби мені тут місце. Але це не так.

І я це знаю.

Коли вони всі обертаються до мене, їхні вирази облич наповнюються презирством, і я відсахуюся від цих поглядів, тремтливими пальцями передаючи розклад містеру Фігероа.

— Добридень. Я в цьому класі, — кажу.

Він переглядає розклад, насуплюючи темні брови.

— Боюся, тут сталася якась помилка.

Я нічого не відповідаю. Просто роззираюся класом, вдаючи, ніби не знаю, що тільки-но трапилося в кабінеті директора.

Фігероа бере телефон зі столу й набирає тризначний номер.

— Привіт. У мене тут… — він дивиться на мій розклад, — Саммер Севедж, яка стверджує, що її записали на англійську підвищеного рівня…

Він стихає, слухаючи відповідь директора Метьюза, і я хочу розчинитися в повітрі. Дівчата неприховано підслуховують, ріжучи мене поглядами, й одна з них нахиляється до іншої та щось шепоче, прикриваючи рукою вухо, щоб я не почула.

Вони й не намагаються приховати те, що обговорюють мене. Мабуть, мені немає чого дивуватися.

— Он воно як, — голос учителя тихий. Злегка непривітний. — Ну, добре. Дякую. — Він кладе слухавку й зводить на мене апатичний погляд, віддаючи розклад. — Можете пройти й знайти собі місце, міс Севедж. Урок розпочнеться за кілька хвилин.

Я слухаюся та сідаю просто спереду в найвіддаленішій частині класу. Дістаю свіженький блокнот і ручку, знімаю з неї ковпачок зубами, а тоді розгортаю блокнот і прогладжую рукою порожню сторінку. Мене охоплює бажання написати щось у своєму щоденнику, але він заритий глибоко в рюкзаку, і я не хочу його витягувати, бо однаково доведеться відразу відкласти.

Мій щоденник зберігає всі мої думки. Мої почуття. Примітки та каракулі. Клаптики паперу, які я хотіла зберегти. Рахунок із того дня, коли ми з друзями пішли в нову кавʼярню якраз перед моїм переїздом. Корінчик квитка з концерту Гаррі Стайлза. Записку від Єйтса з його погрозами. Зім’яту, забруднену шампанським серветку під коктейль з тієї вечірки, коли я поцілувала того жахливого хлопця. Вона темно-синього кольору з гігантською літерою Л у самому центрі.

Себто Ланкастер.

Мені подобається час від часу гортати свій щоденник, водити пальцями по клаптиках паперу, перечитувати записи. Деякі важко читати, як-от про ніч пожежі. Або про мій звʼязок зі зведеним братом. Про сварку з вітчимом. Сварку з друзями.

Є й такі, що змушують мене усміхнутися. Або ті, що викликають тугу за давніми часами, коли я була мала й невинна та вірила, що у світі є добрі люди.

А тепер я не певна, чи існують вони взагалі.

Учні повільно просочуються до класу, всі поголовно дивляться на мене з розгубленістю в очах. Вони розраховують, що кожне обличчя тут буде знайоме, тож я розумію, чому об мене їхні погляди спотикаються.

— Гаразд, усі на місці? Здається, так. — Фігероа підводиться й підходить до білої дошки, пишучи на ній «Ромео і Джульєтта» синім маркером. — Ласкаво прошу до випускного класу англійської підвищеного рівня. Бути тут — справжній привілей, — усміхається він, а клас хихикає. Потім Фігероа вказує на дошку маркером у ковпачку. — Це ви мали прочитати влітку. Сподіваюся, всі добре підготувалися до моїх завдань.

Він дивиться на мене із сумнівом, а я у відповідь усміхаюся й пишу «Ромео і Джульєтта» вгорі сторінки. Занадто легко. Я прочитала її ще в десятому класі. Треба трохи освіжити сюжет у памʼяті, але я не хвилююся.

— Упевнений, ви всі помітили, що серед нас нова учениця. Прошу, привітайтеся із Саммер, — погляд учителя не полишає мого, і я перша відвертаюся, відчуваючи дискомфорт від його осуду.

Кілька людей бубнить «привіт», але дуже мало. Упевнена, вони ненавидять те, що я з ними в цьому класі. Я це бачу в їхніх поглядах: впевненість у тому, що мені тут не місце.

Зненацька двері розчиняються навстіж, і всередину входить хлопець, відвернувши голову, поки кричить комусь у коридорі. Двері за ним гупають, і все в мені оживає. Сідаю рівніше. Моя шкіра поколює. Серце калатає. Дихання спирає в горлі, і краплі поту збираються на чолі, там, де лінія росту волосся.

Я знаю його. Я запевнила себе, що його тут не буде… і помилилася.

Він тут.

Віт Ланкастер. Хлопець, який поцілував мене. Який хотів трахнути мене, який назвав мене повією, коли ми були ледве підлітками. Зараз він вищий. Добряче вищий за метр вісімдесят, і його плечі здаються напрочуд широкими в цій обовʼязковій синій формі. Зверхність Віта можна відчути на дотик. Він заходить до класу так, наче все тут належить йому, хоча теоретично так воно і є.

Адже це його прізвище на табличці.

Я дивлюся, захоплена його прекрасним обличчям. Воно стало ще вродливішим. Він нестямно гарний. Пронизливі блакитні очі, гострі вилиці, орлиний ніс, вигнута лінія підборіддя. Його рот п’янить, губи темно-рожеві, і він вищиряє зуби в безнадійно фальшивій усмішці, адресованій учителю.

— Віте. Дуже радий, що ти виділив час для нас, — сухо каже Фігероа.

Дівчата хихикають. Віт хмуриться.

— Перепрошую, — говорить він аж зовсім не щиро. Коли ми розмовляли востаннє, його голос не був таким низьким і глибоким. — Мав деякі справи.

Він навіть не дивиться на мене, а я сиджу, занурившись у себе, плечі згорблені, голова опущена. Не хочу, щоб хлопець побачив мене. Щоб упізнав.

Це була б катастрофа. Він ненавидить мене.

Усім своїм нутром.

Чому я вирішила, що він на рік старший? Як я могла так облажатися? Не знаю, як дійшла того висновку, та щойно думка сформувалася в моїй голові, вона там прижилася.

Моя помилка, моя величезна помилка.

Після нашого зіткнення тієї ночі я спитала в мами, хто цей чоловік, і вона назвала мені імʼя. Я погуглила, і в одному з найпопулярніших результатів пошуку було зображення Ланкастерів, усіх пʼятьох. Батько, високий, гордовитий і вродливий. Матір, худа, зарозуміла й холодна. Дві красиві дівчинки з однаковими усмішками стояли попереду в однакових сукнях. Віттакер Август Ланкастер стояв поряд із батьком, вищий за нього. Вираз обличчя передавав ледь стриманий гнів, такий сильний, що я майже відчула його. І що пильніше розглядала те фото, то цікавіше мені ставало.

Яка в них родина? Вони здаються ідеальними на картинці, але тепер я знаю, що картинки брешуть. У чотирнадцять років я не повірила Віту, коли він сказав, що в моєї матері роман із його батьком. Мені це взагалі на голову не налазило. Я любила свого вітчима як власного батька й вірила, що мати відчувала те саме.

Пізніше дізналася, що помилялася.

Скандал швидко оприлюднили. Я була в десятому класі, коли всьому світу стало відомо про розлучення Ланкастерів через скандальну фотографію Августа Ланкастера в компрометувальній ситуації.

З моєю матір’ю.

З моєю елегантною, ніколи не розтріпаною, завжди зібраною матірʼю. Їх сфотографували, коли вони виходили з пошарпаного готелю в центрі міста. На матері гігантські сонцезахисні окуляри, що прикривали її вродливе лице, та вільно підперезаний тренч Celine. Вони трималися за руку з Августом, вітер підхоплював поділ її пальта й відкривав довгі голі ноги.

Аж до стегна. На трусики там і натяку не було.

Преса здичавіла. Вона була гола під тим пальтом, припускали вони. Я дійшла такого самого висновку.

Як і всі інші.

У той час більше нічого не відбувалося у світі, тому це переросло в національний скандал. Такий скандал, від якого родина Ланкастерів так і не оговталася. І наша теж.

Оскільки Віт старший із трьох дітей та хлопець, він спадкоємець родинного багатства. Ну, один зі спадкоємців багатства багатьох родин Ланкастерів. Але його батько — старший син старшого сина старшого сина…

Це продовжується поколіннями. Вони дуже давно розбагатіли, так давно, як тільки можливо в цій країні. Ланкастерська підготовча школа існує вже понад сто двадцять років, і кожен Ланкастер навчався в ній до того, як вступив до коледжу та зайнявся чимось більшим і вагомішим.

Роман моєї матері з Августом назавжди змінив їхні життя. Мати Віта, Сильвія, походить із родини Віттакерів із Род-Айленду, ще однієї дуже заможної сім’ї, хоча й не такої авторитетної, як Ланкастери. Вона отримала неабияку суму після розлучення. Ніхто із Ланкастерів не має права обговорювати умови розлучення або причину. Існує угода про нерозголошення. Але всі знають, чому розпався їхній шлюб.

Через мою матір.

Хоча в нас є гроші, як порівняти з Ланкастерами, ми біднота, а гроші роблять людину чи сімʼю недоторканними в певних колах. Тобто мою маму залишили на поталу вовкам — папараці, світським хронікам, — і вони розтерзали її. Труп матері розшматували й порозкидали по всьому Нью-Йорку. Люди перешіптувалися. Жовта преса та блоги радісно вигукували її ім’я у тріумфі, знову й знову показуючи фото тієї оголеної стегнової кістки. «20/20» на ABC{3} провели спеціальний двогодинний випуск про роман та руйнівні наслідки всього цього після того, як сталася пожежа.

Я завжди прагну викинути пожежу з думок. Наш родинний скандал закінчився трагедією, тоді як Ланкастери залишилися порівняно неушкодженими. Гроші захищають. Ізолюють. Ті, хто виграв у гру життя, завжди перемагають саме тому, що мають більше грошей.

Несправедливо, але хто сказав, що життя справедливе? Це я також засвоїла на гіркому досвіді.

Подивіться на Ланкастерів. Попри роман та скандал, який той приніс із собою, вони залишилися такими ж золотими, як завжди. Досі час від часу зʼявляються фотографії всієї родини разом. Завжди сучасна сім’я, яка зберігає стосунки навіть після розлучення. Вони роблять це заради дітей, мовиться в усіх статтях.

Ми з матір’ю, однак, заплямовані та пошрамовані. Зломлені та вигнані із суспільства, що раніше приймало нас — особливо її та Джонаса — з розпростертими обіймами.

Раптом мене навідує думка: а сестри Ланкастер теж тут?

Мають бути.

Сильві та Кароліна прекрасні. Одна з них танцівниця, не пам’ятаю, хто саме. Але завдання зберегти прізвище Ланкастерів лежить на плечах Віта.

З досі схиленою головою я спостерігаю, як Віт проходить повз ряди парт, сідаючи у найдальшому кутку від мене, з іншого боку класу. Його обличчя ніби камʼяне, губи стиснуті в тонку риску, наче він ображений, а очі сердито дивляться на вчителя, який стоїть перед нами.

Я готова була заприсягнутися, що Віт старший за мене. Тоді, під час нашої першої і єдиної зустрічі, він точно поводився як старший. Був настільки змучений, ніби вже все побачив та зробив у цьому світі, й ніщо його не вразило.

Такий самий у нього погляд і зараз. Майже не змінився за три роки. Здається, йому зовсім надокучило життя.

Я просто рада, що він не помітив мене.

Сиджу, застигла на своєму місці, поки Фігероа продовжує урок, бубонячи про стосунки двох закоханих підлітків, які пожертвували всім — зокрема своїми життями — заради того, що вважали коханням.

— Та чи було це кохання? — запитує Фігероа в один момент. — Вони були молодшими, ніж ви зараз. Історики стверджують, що Джульєтті тільки-но виповнилося чотирнадцять. Припустімо, Ромео був старшим, йому було шістнадцять, щонайбільше сімнадцять. До вісімнадцяти він мав би одружитися й навіть стати батьком.

— Та ну нафіг, — бурчить один із хлопців, і всі починають сміятися.

— Справді, — відказує Фігероа, насупившись на хлопця, який у відповідь лиш усміхається. — Але так було раніше. Так було протягом сотні років. Лише донедавна ми як суспільство досягли того, що люди можуть вступати в перший шлюб у більш дорослому віці. Так само дедалі більше людей стають батьками пізніше. Вам варто подякувати своїм мамам і татам за це.

— Я ні за яке лайно їм не дякуватиму.

Це від Віта.

— Містере Ланкастере, я незмінно ціную ваші барвисті коментарі на своїх уроках. Дотепно й розважально, як завжди, — дошкульність у тоні містера Фігероа промовиста. Хтось вочевидь не надто задоволений присутністю у класі учня, на честь якого названий заклад.

Та припускаю, що ні біса він із цим удіяти не може.

Далі продовжуються розмови про Ромео та Джульєтту, і я роблю докладний конспект, не відриваючи погляду від зошита майже весь урок. Не хочу привертати увагу. Ані вчителя, який обурений через те, що мене навʼязали йому, коли він і гадки не має, що я за людина та які мої оцінки, ані студентів, які важко працювали, щоб заслужити своє місце, коли я просто прийшла в цей клас, ніби з якогось дива маю право тут бути.

Цікаво, чи у Віта така сама ситуація? Він просто отримує все, чого хоче, завдяки своєму прізвищу? Чи він справді розумний? Чи добре вчиться в школі? Чи поводиться як мудак і не докладає жодних зусиль? Він не зобов’язаний дотримуватися суворих шкільних правил, як усі ми.

Лунає дзвінок, і я похапцем збираю речі, перекидаю рюкзак через плече й виходжу з класу не озираючись. Стискаю в руці розклад і переглядаю його, зауважуючи, що на черзі в мене математика.

Найменш улюблений предмет.

Широкий коридор переповнений учнями, ми всі йдемо до класів, усі маємо однаковий вигляд у своїх формах. Я ходила в приватну школу в Мангеттені, хоча там нас не змушували носити форму. Я не звикла до колючої вовняної спідниці та душної сорочки. А піджак?

Ненавиджу його. Я без перебільшення зараз обливаюся потом.

Коли проходжу повз інших дівчат, мій погляд падає на їхні спідниці. Деякі з них занадто короткі: припускаю, вони закочують їх на талії. Не можу не помітити, що всі мають гарні зачіски. Вогняний колір помади, ефектний макіяж на очах. Яскраво нафарбовані нігті. Спосіб виділитися з натовпу.

Моє довге каштанове волосся зібрано в простий хвіст. Жодної фарби на нігтях чи обличчі. Трохи туші на віях — єдине зусилля, що доклала до свого вигляду вранці, і я почуваюся простачкою, якщо порівняти з іншими дівчатами.

Можливо, це на краще. Не хочу виділятися. Не хочу, щоб мене помічали. Якби я знала, що тут буде Віт, ніколи б не забажала навчатися у цьому закладі. Попри всі мої інтернет-розслідування, я так і не здогадалася, що він досі зарахований в Ланкастерську підготовчу школу, — і це дурна помилка з мого боку. Я мала б бути уважнішою.

Мала дослідити їхню хронологію.

Хоча в інтернеті було повно розмов про роман моєї мами з Августом й існує море статей про попередні покоління Ланкастерів, про теперішнє не так і багато інформації. Можливо, з поваги до особистого простору через їхній вік. І Віт не виставляє себе напоказ. У нього є кузен, Брукс Ланкастер, інфлюєнсер в інстаграмі. Він має власний ютуб-канал і дуже популярний у тіктоку. Ось у кого вся слава.

Можливо, Віт воліє триматися якнайдалі від центру уваги.

Я заходжу на урок математики та вмощуюся в дальньому куті класу, вирішуючи, що це місце буде моїм до кінця дня. Не знаю, чому я всілася спереду на англійській. Як виклик? Фігероа розчарував мене. Зважаючи те, що ми старшокласники в класі англійської підвищеного рівня, «Ромео і Джульєтта» — шаблонне завдання з читання.

Але я не скаржитимуся. Навпаки, я вдячна, адже вже прочитала книгу. Принаймні не потрібно нічого надолужувати.

До класу заходить старша жіночка та з гуркотом зачиняє за собою двері, повертаючи замок. Вона жваво йде вперед, розвертаючись до нас із прохолодною усмішкою:

— Ласкаво прошу на математику. Якщо не знаєте мене, я міс Біслі. Тобто не бісіть мене.

Ніхто не сміється у відповідь. Здається, вони намотують її слова на вус.

Роздаючи програму, вона говорить про те, чого очікує від нас. Потім видає підручники й аркуш із домашнім завданням, стверджуючи, що хоче оцінити наші здібності, і я переглядаю його хмурячись.

— Щось не так? — питає міс Біслі, зупиняючись біля мого столу.

Я підводжу очі й бачу, як учителька зацікавлено споглядає мене.

— Ні, мем, — хитаю головою.

— Чудово. Ласкаво прошу в Ланкастер, міс Севедж.

І йде далі.

Кілька людей обертаються на своїх місцях, неприховано розглядаючи мене, і я мляво усміхаюся їм, перш ніж знову нахилити голову. Ненавиджу цю увагу. Не хочу, щоб вони зрозуміли, хто я така. Завжди ненавиділа те, що застрягла з прізвищем батька. Чоловіка, якого я ледве знаю. Чоловіка, якому байдуже на мене — було й завжди буде. Я хотіла стати Везерстоун, як моя мати, як мій вітчим Джонас. Навіть як мій зведений брат Єйтс.

Єйтс Везерстоун — таке важко перетравити. У прямому й переносному значенні.

Шлунок скручується від згадки про нього.

Я йду на урок французької, де зібралася невеличка завзята група. Вчителька молода, просить усіх називати її Амелі й розмовляє жвавою французькою. Вона справді із Франції, і в цьому класі переважно дівчата, через що я почуваюся більш розслаблено. Відрекомендовуюся всім французькою, і ті усміхаються та кивають у відповідь, кидаючи мені привітні погляди.

Перші привітні погляди, що я побачила за день.

Коли настає обід, я йду до їдальні, де мене вражає вибір страв. Я кладу в миску овочі зі стійки для салатів, а потім пробираюся крізь столики, переповнені людьми, дратуючись, що нікого не знаю. Кілька дівчат із французької помічають мене й махають рукою, запрошуючи сісти поряд, тож я влаштовуюся біля них і мовчки їм свій салат, поки ті базікають.

— О боже, он Віт, — каже одна з них, кладучи руку на груди. — Він такий розкішний. Присягаюся богом, за літо став іще вродливішим. Такий засмаглий.

Нізащо в житті я не обернуся до нього. Бо щойно він побачить моє лице, одразу впізнає. Авжеж, упізнає. ЗМІ приховали моє обличчя від новин, але Віт знає напевно, хто я така. Так само як і я знаю, хто він такий.

— Він садист, — каже інша дівчина. Її звати Джейн, і вона зовсім не простачка. Нагадує модель своїми ідеальними рисами обличчя й високим, струнким тілом. — Чула, що йому подобається завдавати болю дівчатам, коли він… ем-м… трахає їх.

— Про що ти взагалі говориш? — питає інша. Я витріщаюся на неї, намагаючись згадати ім’я, але не можу.

Стільки нового сталося за один день, що всього не запам’ятаєш, особливо імена.

Джейн нахиляється ближче, її голос стишується до шепоту.

— Минулого року Фара з ним мутила. Нічого серйозного, але вони зависали. Трахалися. За її словами, він був дуже вимогливим. Щоразу, як цілував її, клав руку на її горло. Ніби намагався тримати її в покорі. Казала, що інколи його пальці стискалися так, наче він намагався справді… задушити її.

Інша дівчина ахає. Я нічого не кажу, хоча її слова, звичайно, розпалюють мою уяву. Це не лякає мене. І не шокує.

Я можу уявити, що Віт кайфує від таких штук. Він був жорстоким іще в чотирнадцять. А чого тепер могла досягти та уява?

— Це огидно, — зі зневажливою посмішкою заявляє дівчина, імені якої я не памʼятаю.

Джейн усміхається й перекидає своє хвилясте волосся через плече.

— Мені здається, це трохи сексуально.

Я спостерігаю за нею, за тим, як вона клацає своєю яскраво-рожевою жуйкою (не їсть нічого на обід), за її цяцькованими манерами. Ця дівчина не потягнула б Віта Ланкастера. Він знищив би її дотиком. Поглядом.

— Він такий гарячий, думаю, я б змогла ігнорувати його заскоки, — дівчина (я нарешті згадала її імʼя — Кейтлін) сміється, а потім її увага переходить до мене. — Ти вже познайомилася з Вітом?

Я повільно хитаю головою, але щодо всього іншого мовчу. Я нічого не стверджую і не заперечую на словах.

— Школою володіє його родина. Він недоторканний, — каже вона.

— Як тобі наразі в Ланкастері? Подобається? — запитує Джейн, заправляючи волосся за вухо та цмокаючи жуйкою.

— Трохи занадто для початку, — щиро відповідаю я й продовжую їсти салат.

— Ти живеш у гуртожитку? Чи навчаєшся на денному? — запитання від Кейтлін.

— Гуртожиток, — відповідаю, потуплюючи погляд. Завдяки тому, що мама знає Августа Ланкастера, мені вибили одномісну кімнату в останню мить, що, я впевнена, нечувано. Тобто мені не доведеться ділити її ні з ким іншим. Я чула, що це рідкість.

І знову я отримую особливі привілеї завдяки зв’язкам моєї матері з Ланкастерами. Що трохи ненормально, та байдуже. Маю брати зиск там, де тільки можу.

— В яку школу ти ходила раніше? — питає Джейн, відсьорбуючи воду. Її очі блищать, розглядаючи мене, і я впевнена, що вона намагається розкусити, що я за людина.

Не довіряю їй. Щось у ній нервує мене. Але, звичайно, я не довіряю нікому. Тепер.

Обпікшись стільки разів, важко ослабити пильність.

— Біллінґтон у Мангеттені, — відповідаю з ледь помітною усмішкою.

Здається, вони обоє вражені.

Це одна з найкращих приватних шкіл Мангеттену. Джонас був у шкільному комітеті, коли Єйтс навчався там. Саме тому йому так багато всього миналося без кари, вони всі заплющували очі завдяки щедрим пожертвам Джонаса та його членству в комітеті.

Я зробила світові послугу, подбавши про Єйтса. Хоча мені ніхто не подякував.

Та не сказати, щоб хтось знав напевно, що саме я зробила.

Решту обіду ми базікаємо ні про що, і місце між моїми лопатками щораз теплішає і теплішає. Ніби хтось спостерігає за мною. Я не наважуюся озирнутися.

Надто боюся, що, повернувшись, втуплюся в холодні оцінювальні очі Віта Ланкастера.

ТРИ.
САММЕР

Після обіду в мене перерва, хоча насправді це час для самонавчання. Я йду до бібліотеки й знаходжу місце в глибині гротоподібної будівлі, влаштовуючись за маленьким незайнятим столом. Дістаю завдання з математики, нашвидкуруч його розв’язую, відволікаючись на прекрасну архітектуру. Будівля стара, з високими стелями та готичними вікнами з розкішного вітражного скла. Щось таке можна побачити у фільмах про відьом та чаклунів.

Мені приходить повідомлення, перевіряю телефон і бачу, що воно від матері.

«Влаштовуєшся?»

Я поки не відповідаю. Сумніваюся, що їй не байдуже. Повертається додому в ту квартиру, яку успадкувала після смерті Джонаса. Більше жодних підйомів пішки на пʼятий поверх. Вона забезпечена до кінця життя. Якщо пощастить, трохи залишить і мені після своєї смерті.

Та знаючи те, як сильно їй подобається витрачати гроші, сумніваюся, що мені пощастить.

У бібліотеці сидять інші люди, вони розмовляють пошепки, схиливши голови близько одна до одної, пліткуючи, усміхаючись та сміючись. Дивлячись на них, я відчуваю тугу за своїми друзями зі старої школи. Мені їх не вистачає. Та коли спалахнув той скандал про нас із Єйтсом незадовго до пожежі, я більше не змогла туди сунутися. Всі знали, що він зі мною робив.

І жодна клята людина й пальцем не кивнула, щоб це припинити.

Притлумлюючи гнів, я знову зосереджуюся на домашньому завданні з математики, не помічаючи звуки кроків, аж доки тихий жіночий голос не вітається зі мною.

Я підскакую як ужалена, різко підводячи голову, і біля столу бачу дівчину.

Вона соромʼязливо усміхається, її довге русяве волосся спадає нижче плечей. Майже до талії. Обличчя бліде, очі примарно блакитні, і в усмішці її трояндово-червоні губи виділяються на тлі білосніжної шкіри.

— Ти новенька?

Я не можу не усміхнутися у відповідь:

— Так.

— Можна сісти поряд?

Я махаю на три вільні стільці біля столу:

— Звичайно.

Вона вмощується на найближче до мене місце, з гуркотом скидаючи рюкзак на стіл. Потім копається в ньому, витягує підручник з історії та кидає його на стіл із ляском, що відлунює приміщенням. Десь здалека я чую слабке: «Тш-ш-ш-ш!», що, безсумнівно, доноситься зі стійки адміністратора.

— Вона ненавидить шум, — говорить мені дівчина, злегка усміхнувшись.

— Хто?

— Бібліотекарка. Міс Тейлор. Вона така стара, як ця будівля. — Незнайомка сміється, і я теж не можу стримати сміху. Цей заразливий звук одразу змушує мене почуватися невимушено. Набагато спокійніше, ніж із тими двома під час обіду. — Помітила, що тут працює купка старих дів? Думаю, незаймані вчителі приходять помирати саме сюди.

Після цього вона регоче ще дужче. Дівчина нагадує мені янгола, але сміх має, безперечно, диявольський.

Я ще більше теплію до неї.

— Подобається у нас? — питає мене.

— Тут нічогенько, — кажу, знизавши плечима, знову повертаючи погляд на домашнє з математики. Ще одна задача, і готово.

Вона нахиляється ближче, її голос схожий на різкий шепіт:

— Тут легко.

Я зводжу брову:

— Гадаєш?

— Точно знаю. — Вона озирається, ніби бажаючи впевнитися, що поблизу нікого. — Я в одинадцятому класі. Ти випускниця?

Киваю, дивуючись, звідки вона знає.

— Так.

— Ходила в Біллінґтон? — тихо присвистує, коли мої брови здіймаються догори. — Шикарна місцина.

— А ця школа не така? — мій голос сухий, а серце стукає із шаленою швидкістю.

Звідки вона знає, у яку школу я ходила?

Дівчина знизує плечима:

— Вона ніяка.

Її слова такі зневажливі. Очевидно, Ланкастерська підготовча школа не вражає її.

— Ти завжди тут навчалася? — питаю. Це єдине пояснення тому, чому вона байдужа до краси цього місця. Старовинні будівлі, готична каплиця зі шпилем, що тягнеться аж до неба. Пишнозелена територія, ліс за кампусом та океан просто за ним, що наповнює простір звуками хвиль, які розбиваються об берег.

Справжня мрія.

— Усе своє життя, — зводить очі догори. Перебільшено зітхає. — Принаймні так здається.

— Звідки ти знаєш так багато про мене? — питаю, зацікавлена. І аж зовсім не відлякана. Манера її поведінки абсолютно не загрозлива.

— У мене є свої методи. І доступ, — загадково каже вона. — Знаю, що тебе звуть Саммер Севедж. Круте ім’я, до речі. Дуже… первісне. Ти з Мангеттену. Тебе зарахували в останню мить, аж перед початком школи, хоча термін подачі документів у Ланкастері вже давно закінчився.

У її тоні мені вчувається якась убивча серйозність. Вона ніби смакує кожне слово.

— Тобі виділили одномісну кімнату в гуртожитку. Що радше неможливо, зважаючи на ситуацію із зарахуваннями, отже, ти знаєш когось вище. Любого старого Августа, може? Крім того, чула, що ти заявилася сьогодні вранці на англійську підвищеного рівня, що, безсумнівно, розлютило багатьох. Усі ті дівчата так старанно працюють, щоб потрапити в клас Фігероа, відчайдушно прагнучи зблизитися з ним. Він із декількома мутив, але цього ти від мене не чула. Отже, ти точно когось знаєш, — вона усміхається, її блакитні очі виблискують. — Друзі на високих посадах далеко доведуть.

Мене осяює, і я впізнаю її. Сідаю рівніше, дратуючись через страх, що плазує моєю спиною. Ця дівчина мусить ненавидіти мене. Певно, уже ненавидить.

— Мене звуть Сильві, до речі. Сильві Ланкастер, — каже вона у той момент і добряче роздивляється моє обличчя. Потім закидає голову назад і регоче. Так гучно, що міс Тейлор знову шикає. — Ми ніколи не зустрічалися раніше, а мені здається, що я все про тебе знаю.

— Навзаєм, — визнаю хриплим голосом. Розмовляти з нею — однаково, що брататися з ворогом.

Небезпечно.

— Та не дивуйся ти так. Мені начхати на те, що твоя мати робила з моїм батьком, — вона махає рукою, ніби відкидаючи всі жахливі історії про наших батьків. — Наша мати взяла собі за мету зробити життя батька якомога нещаснішим протягом усього шлюбу. Це був його єдиний вихід.

— Ти справді в це віриш? — запитую недовірливо. Сильві нібито байдуже, а проте її брат повівся зі мною як із вуличною повією, коли ми були дітьми. Ледве підлітками.

Я думаю про те, що дівчата казали про нього, — як він любить душити їх, коли цілує. Хоч як це розпущено, я заінтригована. Сама не проти дізнатися, як воно, коли велика тепла рука Віта змикається навколо мого горла, притискаючи мене до стіни, поки той мордує мене своїми губами.

Боже, я хвора. Серйозно.

— Я жила з ними все своє життя. Свідок катастрофи, яку вони називали шлюбом. Так, я в це вірю, — серйозно говорить вона. — Мій старший брат вважає, що твоя мати — втілення демона, і скидає всю провину на неї. Наша маленька сестра вірить, що батько — той, хто все занапастив, і раніше вона щодня сварилася з ним через слабкий стан найдорожчої мами, аж поки не знайшла спосіб утекти.

— А що думаєш ти? — питаю.

— Вони всі відповідальні за свої вчинки, хіба ні? Вони дорослі. Хтось із них думав про дітей? Ні. Та коли хоч хтось думає про дітей? — Вона не дає мені можливості відповісти. — Вони всі егоїсти. Зациклені на своїх маленьких світах. Як ти думаєш, чому існує школа-інтернат із нашим прізвищем? Щоб вони могли випровадити нас усіх, замкнути тут і забути про наше існування.

Сильві пояснює це так логічно, що в її словах з’являється сенс. Упевнена, вона має рацію. Коли вони взагалі думають про дітей?

Ніколи. Мої батьки знехтували мною та Єйтсом тоді, коли були нам найбільш потрібні. Інакше чому він так безсоромно домагався мене? Бо знав, що йому все минеться.

Ну, про нього я подбала.

— Твій брат знає, що я тут? — питаю, сподіваючись, що маю невимушений тон.

— Ні. Так? Не певна. Ми тебе не обговорювали, і твоє ім’я ніколи не злітало з його вуст. Хоча ми з Вітом не дуже спілкуємося. Для нього я клопіт, — говорить Сильві. І не здається через це анітрохи ображеною.

— Як ти накопала стільки інформації про мене?

— Зламала шкільні файли, — усміхається, коли я вирячую очі на неї. — То архаїчна система. Навіть моя бабуся могла б зламати, а вона вже два роки мертва.

Я не стримуюся й починаю сміятися.

— Хтось знає, що ти зламала шкільну комп’ютерну систему?

— Тільки обрані. Тепер ти одна з них, — її усмішка стримана, а очі іскряться. — Якщо в тебе колись виникнуть проблеми з оцінками, дай мені знати. Виправлю, — вона клацає пальцями.

— Я добре навчаюся, — запевнюю її.

— Це поки що, — вона усміхається, і цей її вираз не змінюється, навіть коли моя усмішка повільно згасає.

Певна, що вона передивилася увесь мій файл із Біллінґтонської школи й жадібно перечитала кожну дрібницю, вбираючи всі ті дисциплінарні затримання з ледве стримуваною радістю. Наркотики, суперечки та секс на території кампусу. Я була жахіттям. Перші два роки старшої школи були складними. Я влаштовувала сцени. Це був крик про допомогу. Я потребувала уваги, байдуже, поганої чи хорошої.

Але ніхто не слухав. Навіть гірше, мене збиралися відправити кудись далеко у військове училище, наче б це допомогло щось у мені виправити.

Припускаю, що втеча від Єйтса справді могла виправити все, але я не хотіла, щоб це сталося саме таким шляхом. Одного з останніх вечорів, коли ми збиралися всією родиною, після того як усі лягли спати, він обійняв мене і сказав, що сумуватиме, коли поїду. Тоді я усвідомила: він вважав, нібито я не хочу їхати тільки через те, що нас розлучать.

Причина була не в цьому. Аж ніяк.

Принаймні для мене причина була в іншому.

— Ти скидаєшся на людину, у якої багато таємниць, — каже Сильві, перериваючи мої думки.

Я кліпаю, щоб зосередитися, і помічаю, що вона спостерігає за мною з примруженими очима.

— Я мов розгорнута книга, — брешу.

Вона нічого не відповідає. Їй і не треба.

Адже Сильві не вірить мені. І не повинна. У мене багато різних секретів.

І кожен із них жахливий.

_______

Я заходжу на урок американського уряду якраз перед тим, як лунає останній дзвінок, і кидаю вибачливий погляд на вчителя, що сидить за столом. Надто затрималася в бібліотеці, насолоджуючись розмовою із Сильві, водночас весь час відчуваючи провину через зв’язок з її братом. Так і не порушила тему про нього. Вона й сама його не згадувала. Тільки той один раз.

І це було на краще.

Клас переповнений, кожна парта зайнята, за винятком кількох у самому кінці приміщення. Я поспішаю до них, не звертаючи уваги на те, куди йду. Раптом шпортаюся об рюкзак, що лежить просто на моєму шляху, і розтягуюся на підлозі.

Таке відчуття, що всі присутні побачили моє падіння, — кожен вибухає сміхом.

Я лежу якусь мить, притулившись щокою до прохолодної підлоги, а коліна пульсують від жорсткого приземлення. Прохолодне повітря торкається задньої частини стегон, і я помічаю, що моя спідниця задерлася, відкривши чорні спортивні шорти, і яка ж я збіса рада, що вдягнула їх замість спідньої білизни.

Учитель кидається вперед. Я чую його скрипучі кроки підлогою.

— З вами все гаразд? — питає він мене.

Мої глядачі дещо заспокоїлися, але я досі чую сміх. Скажений шепіт: усі вони обговорюють мене. Якийсь хлопець просто-таки запитує:

— Хто це в біса така?

Я хутко себе опановую, підводячись на коліна, і прибираю волосся з обличчя. Чую, як хтось втягує повітря ніби від шоку, і коли переводжу погляд ліворуч, то усвідомлюю, що буквально сиджу віч-на-віч із занепалим янголом моїх мрій.

Дияволом моїх жахіть.

Віт Ланкастер. Який витріщився на мене так, наче побачив привид.

Міцно стиснувши лямку рюкзака, я підводжуся, відвернувши голову, і сідаю на найближче вільне сидіння.

Просто за Вітом.

От лайно.

Вчитель окидає всіх суворим поглядом, удало змушуючи замовкнути, а потім починає говорити, та я гадки не маю, що він каже. Нічого не чую через серце, що ледве не виривається з грудей. Воно відбивається шумом у вухах, крізь кров, і я намагаюся затримати подих. Аж поки не можу більше терпіти й видихаю струменем м’яти (дякувати жуйці, яку я закинула до рота в бібліотеці).

Боже, сподіваюся, він не помітить.

Опускаю очі на підлогу перед собою й морщу лице. Я спіткнулася об клятий рюкзак Віта. Хто б сумнівався. Сиджу наче в трансі, все тіло трясеться, а коліна печуть від падіння. Я втупилася у парту, боюся підвести голову, боюся побачити, що Віт дивиться на мене. Коли ж нарешті наважуюся зиркнути вгору…

Дивлюся на його потилицю.

Ще один тремтливий подих виривається з мене, я дістаю свою теку та блокнот разом з улюбленим механічним олівцем, а руки не припиняють тремтіти. Повністю готова складати конспект, хоча вчитель стоїть схрестивши руки, спершись об передню частину столу, і розповідає про себе та про те, чого очікує від нас цього року.

Він роздає навчальний план, і моє серце, здається, ось-ось вирветься з тіла. Віту доведеться розвернутися, щоб передати мені програму. Я очікую, мої руки липкі, ноги стукаються одна об одну, і коли на моєму ряду починають передавати копії навчального плану, я бачу невеличкий стос, який доходить до рук Віта.

Але він не передає мені копію. Тримає обидва аркуші в руках, плечі розправлені, а увага спрямована на вчителя. Роздратування охоплює мене, хочеться тицьнути в його спину олівцем і наполягти, щоб віддав мені копію.

Натомість моя рука кидається вгору.

— Так? — Учитель дивиться на мене добрими очима.

Певна, йому шкода мене через оте падіння.

— Я не отримала навчального плану.

Він хмуриться:

— Гм-м, дивно. Я їх перерахував. — Узявши зі столу запасний, він підходить до мене і простягає той єдиний аркуш паперу.

— Дякую, — відказую.

Решту уроку вчитель щось бурмотить, але я не слухаю. Не можу зосередитися ні на чому, крім того факту, що Віт сидить просто переді мною, зумисне ігноруючи мене, слава богу. Я відчуваю його запах. Теплий, пряний, дуже чоловічий. Розглядаю його волосся. Темно-русяве, майже каштанове, але не зовсім. Коротке, охайно підстрижене, зверху трохи подовжене. Воно здається таким м’яким. Упевнена, якби занурила туди пальці, не зачепилася б ні за одненьке пасмо.

Нарешті лунає дзвінок, сповіщаючи про кінець уроку, кінець дня. Я сиджу собі, застигла, а всі навколо збирають речі й ледь не вибігають із класу. Зараз тренування всіх осінніх видів спорту. Почула оголошення під час обіду. Намагаюся дочекатися, коли піде Віт, щоб зібратися після нього, проте він теж не поспішає.

І ось він так само повільно обертається до мене.

— Що ти в біса тут забула? — його голос тихий, а погляд пронизливий.

— Я тут навчаюся, — кажу, затамувавши подих.

— Ну ні хріна, — він різко відказує, відхиляючись від мене. Так, ніби ризикує підхопити чуму, якщо підсунеться ближче.

Ненавиджу його. Чесно. Та водночас мене тягне до нього. Потяг ніби висить у повітрі, і мені цікаво, чи Віт теж це відчуває.

— Мене зарахували, — кажу, хапаючи свій рюкзак та збираючи речі. — Подобається тобі це чи ні.

Він дивиться спідлоба.

Я відповідаю таким самим поглядом.

Нарешті Віт заговорює першим:

— Непогане падіння. Так звалитися навколішки, мабуть, було боляче. — Самовдоволено вишкіряє зуби. — Хоча я певен, що ти звикла бути навколішках.

Його образа, наче ніж, розрізає мене на частини.

— Іди нахер, — кидаю, підводячись.

Віт теж встає, перегороджуючи мені шлях. Набагато грізніший, ніж три роки тому. Вищий. Ширший. Сильніший. Але я не дозволю йому залякати мене.

— Упевнений, тобі б сподобалося відчути мій хер, — каже він низьким голосом, дражнячись. Не розумію, як учитель цього не чує, та чоловік, певно, літає десь у хмарах. — Ти дешева повія, як і твоя мати.

В останню секунду я ухиляюся й тікаю, не озираючись. Його сміх переслідує мене всім коридором, і лише коли повністю виходжу з будівлі, то усвідомлюю, що цей звук був у моїй голові. Це мої думки.

Наповнені його сміхом. Нагадують мені, що так, я дочка своєї матері.

Нічого більше, лише дешева хвойда.

ЧОТИРИ.
САММЕР

Перші два тижні навчання майже однакові. Запамʼятовую розклад, намагаюся краще взнати вчителів, зрозуміти, чого вони хочуть від нас, щовечора виконую домашні завдання, хоча вони не такі складні. Початки семестрів завжди легші. Одне й те саме в кожній школі. Я ще не знайшла друзів. Ходили чутки, нібито Віт навмисно підклав мені рюкзак, що викликало безліч запитань. Крім того, люди стали свідками нашої неприємної розмови після уроку того понеділка, і повільно, але впевнено я стала вигнанкою.

Ніхто не говорить зі мною. Усі вони носять намордники Ланкастера. Не бачила Сильві з того першого дня в бібліотеці, тому навіть на її дружбу сподіватися не можу. Таке відчуття, що я стала привидом і невидимкою для всіх.

Я мала це передбачити. Щойно усвідомила, що Віт у кампусі, стало очевидно — моїм шансам на хоча б наполовину нормальний випускний рік кінець. У другий день навчання Віт зрозумів, що я ходжу разом із ним на урок англійської підвищеного рівня, але я не стала озиратися на нього.

Він шпигав мене очима, щойно зайшов до класу — як завжди запізнившись і як завжди з тим байдужим «мені насрати» ставленням до Фігероа.

Упевнена, що персонал цієї школи терпіти Віта не може.

Його токсичні коментарі пожирали мою репутацію повільно, але впевнено. Помаленьку-потихеньку. Усе сягнуло того, що люди буквально насміхалися, проходячи повз мене в коридорах. Ті самі дівчата, з якими я спілкувалася за обідом у свій перший день, тепер вдають, що не помічають мене. А інколи кидають на мене осудливі погляди через плече, як це зробила Кейтлін кілька днів тому.

Таке відчуття, що він намагається витравити мене звідси, а я відмовляюся йти. Під час обіду Віт сидить в їдальні або надворі завжди в оточенні дівчат. Завжди в супроводі тих самих трьох хлопців. Чед, Елліот і Спенсер. Теж старшокласники, як і ми, із впливових родин, але не таких впливових, як родина Ланкастерів. Я здивована, що в диявола є друзі, але, мабуть, дияволом тебе робить переконлива особистість і неабиякий шарм.

Звучить як те, що могла б сказати моя мати.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРО АВТОРКУ

Моніка Мерфі — авторка бестселерів міжнародного рівня та за версією New York Times і USA Today. Її книги перекладені майже десятком мов, у всьому світі продано понад два мільйони примірників. Вона видається і традиційно, і незалежно, пише романи жанрів young adult та new adult, а також сучасні романи й жіночу белетристику. Також вона відома як авторка бестселерів USA Today Карен Еріксон.

facebook.com/MonicaMurphyAuthor

instagram.com/monicamurphyauthor

bookbub.com/prole/monica-murphy

goodreads.com/monicamurphyauthor

amazon.com/Monica-Murphy/e/B00AVPYIGG

pinterest.com/msmonicamurphy

1 Пенні-лофери (penny loafers) — класичні мокасини без шнурівки. Повернутися

2 У США старша школа охоплює чотири роки навчання. Вона починається з 9-го класу, де учні є freshmen (першокурсниками), потім переходять до 10-го класу — sophomores (другокурсники). Наступний рік, 11-й клас, — це juniors (третьокурсники), а останній рік, 12-й клас, — це seniors (четвертокурсники). У старшій школі учні зазвичай навчаються від 14 до 18 років. Повернутися

3 «20/20» на ABC — це американська телевізійна новинна програма, яка пропонує глибокі журналістські розслідування та репортажі на різні теми, зокрема актуальні події, кримінальні справи, інтервʼю з відомими особами тощо. Повернутися

4 Кросівки фірми Nike. Повернутися

5 ЯК ТИ, як ти,
Як ти, о-о-о,
Важко знайти такого, як ти. Повернутися

6 Дивоглядки — це гра, в якій два учасники дивляться одне одному в очі, намагаючись не кліпнути. Повернутися

7 Хостес — це працівники ресторану або готелю, які зустрічають гостей, допомагають із розсаджуванням за столики, надають інформацію про заклад і забезпечують комфортне перебування клієнтів. Повернутися

8 Героїновий шик — це стиль у моді, популярний у 1990-х роках, який асоціювався з надмірною худорлявістю, блідим обличчям, недбалою зовнішністю, що нагадувала вигляд людей, які вживають наркотики. Стиль отримав назву через схожість з образами людей, що вживають героїн, і його критикували за романтизацію нездорового вигляду й асоціацію з наркотичною залежністю. Повернутися

9 Маринара — це італійський томатний соус, приготований з помідорів, часнику, оливкової олії, трав та іноді з додаванням цибулі і спецій. Повернутися

10 Приказка, яка походить із французької мови і перекладається як «таке життя». Повернутися

11 Віттакер Август Ланкастер. Повернутися

12 Неймовірний Халк — це вигаданий персонаж коміксів Marvel, якого створили Стен Лі та Джек Кірбі. Він уперше з’явився у 1962 році. Повернутися

13 Джоґери — це штани спортивного стилю з еластичними манжетами внизу і з гумкою або шнурком на поясі. Повернутися

14 Шапочка біні — це шапка без кашкета, яка щільно прилягає до голови. Повернутися

15 Захворювання, що передаються статевим шляхом. Повернутися

16 Твінсет (англ. twinset) — комплект одягу з двох речей, що доповнюють одна одну та гармоніюють за кольором. Зазвичай складається з кардигана та джемпера або пуловера з короткими рукавами. Повернутися

17 Ім’я Саммер (англ. Summer) перекладається як «літо». Повернутися

18 Головна героїня балету «Лускунчик». Повернутися

19 «Господи». Повернутися

20 Черевики британського бренду Doc Martens. Повернутися

21 Відсилання до казки «Золотоволоска і три ведмеді», де головна героїня шукає «золоту середину» — все має бути не надто, не замало, а саме так, як треба. Повернутися

22 Макіяж «смокі» (англ. smoky makeup) — це техніка візажу, яка створює ефект димчастих очей, часто з акцентом на темні відтінки. Повернутися

23 Блант — це самокрутка, зроблена із тютюнового листа (зазвичай використовують обгортку із сигар або сигарет), в яку замість тютюну закладають марихуану. Повернутися

24 Тут процитовано рядок Rich kids with too many fake friends із пісні Френка Оушена Super Rich Kids. Повернутися

25 Кредити (англ. credits) — одиниці, які студенти отримують за успішне завершення певних курсів або предметів. Кожен курс зазвичай має певну кількість кредитів, і для того, щоб закінчити школу чи отримати диплом, студент повинен набрати цю кількість. Повернутися

26 GED (англ. General Educational Development) — це екзамен, який дозволяє людям, що не закінчили середню школу, отримати еквівалент атестата про середню освіту в США. Повернутися

27 Перший округ Парижа (1er arrondissement) — це один із найстаріших і найменших округів французької столиці, розташований у самому серці міста. Повернутися

28 Вандомська площа — це одна з найвідоміших площ у Парижі, розташована в першому окрузі міста. Відома своєю архітектурною гармонією та історичним значенням. На площі стоїть Вандомська колона, збудована на честь перемог Наполеона. Повернутися

29 «Ван Кліф та Арпельз» (фр. Van Cleef & Arpels) — це розкішний французький ювелірний дім, відомий своїми витонченими прикрасами, годинниками та парфумерією. Повернутися

30 Денді — чоловік, який приділяє чимало уваги своєму одягу, манерам і стилю життя. Відзначається вишуканим смаком, увагою до дрібниць і бездоганною поведінкою. Повернутися

31 Bon jour (фр.) — «Добридень». Повернутися

32 Merci (фр.) — «Дякую». Повернутися

33 Фуа-гра (фр. foie gras — «жирна печінка») — це делікатес із печінки спеціально відгодованих гусака або качки. Повернутися

34 «Доброго вечора, месьє Ланкастере» (фр.). Повернутися

35 Джетлаг — це стан утоми та дезорієнтації, який виникає внаслідок швидкої зміни часових поясів під час авіаперельоту. Повернутися

36 Lyft — це американський сервіс таксі. Повернутися