На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Дж. А. Вайт

АРХІМАГІЯ. Книга 1

Серія «Школа Тіні»

Усі права застережено.

Оригінальна назва: SHADOW SCHOOL #1: ARCHIMANCY.

Корделія разом з родиною перебирається із сонячної Каліфорнії до похмурого Нью-Гемпширу. Дівчина не в захваті від переїзду, а надто від нової школи. Корделія намагається звикнути до гнітючої архітектури будинку, аж поки не усвідомлює: коридорами школи Тіні блукають примари й вона чи не єдина, хто їх бачить.

Попри страх Корделія починає слідкувати за привидами й помічає, що для них школа — це пастка. Своїми спостереженнями дівчина ділиться з новими друзями: Бенджі, який також бачить примар, та розумницею Агнесою. Разом вони починають допомагати нещасним душам звільнитися, однак навіть не уявляють, яким могутнім темним силам вони кидають виклик.

Copyright © 2019 by J. A. White

© Білодід І. В., переклад, 2024

© Столбченко Д. О., обкладинка, 2024

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2024

Для Їшинг назавжди

1.

Чоловік у вікні

Корделія Лю з недовірою розглядала свою нову школу.

Будівля більше нагадувала моторошний старий маєток, аніж місце для навчання. Усе здавалось настільки аномально симетричним, неначе хтось стягнув цю споруду зі сторінок дитячої книжки-розкладайки. Ліворуч височіло декілька конусоподібних веж, що цілком дублювалися їхніми сестрами-близнючками праворуч, звісно, з повним набором фронтонів і башточок. А в самому центрі школи, неначе відкрита рана, зяяло аркове вікно заввишки в декілька поверхів.

На мідній пластині, вмурованій у цеглу, було викарбувано:

СЕРЕДНЯ ШКОЛА ІМЕНІ ЕЛАЙДЖІ З. ТІНІ
5–8 КЛАСИ
ЗНАННЯ. ХАРАКТЕР. ДУХ

Корделія і не здогадувалася про існування повної назви цього закладу; місцеві називали його просто «школа Тіні». Здивування принесло дівчині певну полегкість: виявляється, школу назвали на честь реальної людини. Виходить, дарма Корделії всю ніч снилися вчителі із затіненими обличчями, від яких вона намагалася втекти…

«Найімовірніше, цей Елайджа Тінь — просто якийсь заможний чоловік, що придбав цю будівлю. Всього-на-всього нудотний дядько зі зловісним прізвищем. Нічого більше».

Корделія здригнулася. У Каліфорнії її вітрівка доволі добре захищала від холоду, але для погоди тут, у Нью-Гемпширі, вона точно не годилася. Дівчина хотіла було попрямувати за юрбою учнів, що заходили до школи, коли раптом помітила чоловіка в сірому костюмі-трійці, який дивився на неї з одного вікна на горішньому поверсі. З такої відстані було важко розрізнити вираз обличчя незнайомця, але видавався він геть понурим. «Здається, не тільки мені не подобається це місце», — подумала Корделія, вирішивши, що це, мабуть, хтось із учителів, що віддає перевагу класичному, хоч і трохи старомодному стилю в одязі. Не бажаючи здатися неввічливою, дівчина злегка махнула незнайомцю рукою.

Чоловік здивовано роззявив рота, наче не вірячи, що його хтось помітив, притиснувся долонями до вікна і напружено впився поглядом у Корделію замість того, аби просто махнути у відповідь.

Корделія здригнулася, і цього разу вже не через негоду.

«Що з ним не так?» — здивовано подумала дівчина, відвернулася від прискіпливого погляду і поспіхом рушила до входу, прагнучи якнайшвидше злитися з натовпом. Тільки біля самої будівлі Корделія ризикнула мигцем зиркнути на вікно. Та чоловіка вже не було.

2.

Містер Дерлет і місис Ейкман

На мить Корделії здалося, що вона потрапила кудись не туди. Стіни фоє були вкриті золотаво-білим візерунком, який чудово пасував до журавлиново-червоного килима під ногами. Бронзові канделябри освітлювали коридори. А на другий поверх вели широкі звивисті сходи з каштановими перилами.

«Справжні школи такими не бувають!» — подумала Корделія.

Але, продовживши оглядати приміщення, дівчина зауважила і більш знайомі деталі: табличку на дверях із написом «Канцелярія», вчителів, що похапцем спілкувалися перед початком уроку, строкату дошку оголошень. Будівля нагадувала моторошний дім старої одиначки, всередині якого вирувало звичне шкільне життя.

Корделія вже знала, що їй треба у двісті одинадцятий кабінет до вчителя Дерлета, оскільки перед початком навчального року отримала електронного листа з розкладом. Піднімаючись сходами, дівчина ледве не зіткнулася з якоюсь жінкою, що втупилась у телефон. Опинившись у широкому по-королівськи синьому коридорі, Корделія побачила перед собою кабінет номер двісті тридцять чотири, а праворуч — двісті тридцять три і попрямувала за спаданням чисел через низку рівномірно розташованих арок. Тут було значно тихіше, ніж у школі, у якій дівчина вчилася раніше. І не тільки через килим, який приглушав кроки. Учні теж чомусь спілкувалися притишеними голосами, ніби боялися, що хтось буде їх підслуховувати. Корделія спробувала уявити перший шкільний день у Ріджвуді. Напевно, її подруги Мейбл і Ава зараз йдуть під ручку, а навколо здіймається бурхлива какофонія галасу учнів. Несподівана згадка урвала політ фантазії Корделії — між Каліфорнією та Нью-Гемпширом пролягли три години різниці. Тож Мейбл із Авою зараз точно ще спали.

Дівчина враз відчула себе неймовірно самотньою. Виходить, від минулого життя її тепер відділяє не тільки відстань, але й час.

Дійшовши до двісті п’ятнадцятого кабінету, Корделія подумала, що майже на місці, коли номери несподівано втратили будь-яку послідовність: за двісті п’ятнадцятим йшов двісті сорок другий, а потім, з незбагненних причин, тридцять другий «А». Потрібного Корделії двісті одинадцятого класу ніде не було. Дівчина подумала, чи не повернутися та перевірити нумерацію ще раз, але потім все ж вирішила запитати у когось.

— Вибач, — звернулась Корделія до дівчини, що саме проходила повз, тягнучи за собою рюкзак на колесах, наче мандрівник в аеропорту. — Не підкажеш, де тут двісті одинадцятий кабінет?

Дівчина роззирнулася навсібіч так, неначе Корделія зверталася зовсім не до неї. Вона була доволі міцної статури, мала глибоко посаджені зелені очі й світле волосся, зібране в зручний хвостик, носила фланелеву сорочку навипуск.

— Я саме прямую у двісті одинадцятий, — відповіла дівчина. — Ми, певно, з одного класу. Ти в містера Дерлета?

Корделія кивнула.

— Можемо піти разом, якщо ти не проти, — запропонувала дівчина.

— Звісно, давай. Мене звати Корделія.

— Агнеса.

І дівчата попрямували вперед. Агнеса була значно вищою за Корделію — утім, це їй ніяк не допомагало, — трималась вона доволі боязко й обережно.

— Здається, я не бачила тебе минулого року… — промовила Агнеса. — Ти, певно, новенька.

— Це мій перший день.

— У нас тут, у школі Тіні, доволі складно зорієнтуватися, якщо не знаєш, куди йти. Та для мене це не проблема. У мене доволі добре розвинена енторінальна кора. Це саме та область мозку, яка відповідає за пам’ять та просторову навігацію. А як у тебе з енторінальними здібностями?

— Щиро кажучи, ніколи не замислювалась над цим.

— І добре, — кивнула Агнеса. — Просто я замислююсь над усім на світі. Навіть коли не хочу. Мама каже, що мій мозок як той сусід, який на всю вмикає музику і не погоджується вимкнути, хоч би як сильно ти його не просила. Ой, вибач. Ми тільки-но познайомились. Я мала б дізнатись трохи більше про тебе.

І вона втупилася очима поперед себе, ніби переглядаючи перелік запитань, які можна поставити.

— Ти маєш алергію на горіхи? — урешті-решт визначилася вона.

Корделія похитала головою.

— Я дуже люблю горіхи…

Агнеса усміхнулася, блиснувши блакитними брекетами.

— Я також! Навіть арахіс. Хоч це й не горіх. Насправді він належить до бобових. Але горіх чи горох — незначна різниця, чи не так?

— Не зовсім, — відповіла Корделія, не знаючи, що й думати про цю дивну дівчинку. — Слухай-но, а містер Дерлет… Який він? Не надто суворий?

— Не знаю, — стенула плечима Агнеса. — Це новий учитель. На початку року тут, у школі Тіні, багато нових учителів. Старі здебільшого за літо підшукують собі іншу роботу. Іноді навіть не дочекавшись закінчення навчального року. Минулого разу наш другий учитель математики вийшов кудись посеред уроку, і більше ми його не бачили. Мені здається, вони трохи побоюються цієї школи.

Дівчата проминули картину із зображенням маленької дівчинки в старомодній нічній сорочці. Маля тримало чорного плюшевого ведмедика, що понуро звисав з її руки.

— І чого б це? — пробурмотіла Корделія.

Нові подружки опинилися у відкритому холі. Килима тут уже не було. Натомість підлога була викладена трикутниками мозаїки. Молода вчителька у гарній сукні, що була аж занадто модною, як для школи, крутилася біля антикварного підлогового дзеркала.

— Ця школа просто величезна! — захоплено промовила Корделія.

— Із часом ти звикнеш, — стенула плечима Агнеса. — Але тобі не варто розгулювати тут самотою, доки не запам’ятаєш розташування кабінетів. І не ходи на третій та четвертий поверхи. Там справжнісінький лабіринт. Але шестикласникам там однаково не проводять уроків.

— Дякую, що попередила, — відповіла Корделія.

— Сьогодні я можу побути твоїм гідом і простежити за тим, аби ти потрапляла на уроки вчасно. — Агнеса зніяковіло замовкла, перебираючи пальцями край своєї сорочки. — Звісно, якщо ти не проти. Я не ображусь, якщо попросиш когось іншого. На твоєму місці, я б, напевно, теж знайшла когось іншого…

— Та ні, я буду рада, якщо ти побудеш моїм провідником, — промовила Корделія і несподівано зрозуміла, що говорить щиро. Агнеса була трохи дивною, але починала їй подобатись.

Дівчата знайшли двісті одинадцятий кабінет між двісті тридцять дев’ятим і коморою. Якщо не зважати на парти й дошку, кімната більше нагадувала вітальню, аніж шкільний клас: стіни були оздоблені дерев’яними панелями, камін, довгий чорний диван виднівся у віддаленому кінці кімнати. Корделія тихенько ковзнула на перше вільне місце, яке побачила. Деякі учні зиркали на неї з легкою цікавістю. Урешті-решт вона ж була новенькою! Агнеса, опустивши голову, попрямувала до задніх парт. На неї, здається, взагалі ніхто не звернув уваги.

— Усім доброго ранку! — привітався містер Дерлет. Його говір видавав уродженця південних штатів. Це був високий чоловік з акуратною борідкою і дуже сумними очима. Корделія ні в кого дотепер не бачила таких сумних очей. Костюм незграбно висів на вчителі, як на вішаку. — Мене звати містер Дерлет. Я буду вашим класним керівником і вчителем суспільствознавства. У мене великі очікування від цього навчального року, який ми проведемо разом.

Допоки містер Дерлет відмічав присутніх, Корделія намагалася запам’ятати, кого як звати. Нолан Блут був кудлатим хлопчиною, який вів марну боротьбу з прищами. Франческа Кальвіно спочатку не відгукнулась на своє ім’я, бо втупилась у книжку. Мейсоном Джеймсом виявився той самовдоволений хлопець із каштановим волоссям, пофарбованим у рудий на кінчиках. Він замість «Присутній!» вигукнув «Відсутній!» і розвернувся, щоб дати п’ять своїм друзякам, які були вдягнуті в такі ж футбольні майки, як і він. Містер Дерлет глипнув на них, але, певно, вирішив, що такі заїжджені жарти не варті його уваги.

Після переклички до класу зайшов останній учень. Він був одягнутий у чорне худі і пройшов повз, не підводячи голови й не витягаючи рук із кишень. Корделія встигла розгледіти лише довге волосся і темні очі.

— Я так розумію, ти Бенджі Нуньєс? — запитав містер Дерлет, зазираючи до журналу.

Хлопець швидко кивнув і сів позаду Корделії. Обпершись об свій стіл, на якому, до речі, не було звичних учительських дрібничок і сімейних фотографій, містер Дерлет провів поглядом по сповнених очікування обличчях учнів. Дивився він відсторонено — так, ніби взагалі їх не бачив.

— Ця будівля вражає, — промовив він. — Сюди треба пропускати по квитках, як у ті маєтки в Род-Айленді. Не розумію, як місту дісталася така шикарна державна школа, але…

Одна з дівчат підняла руку. Корделія спробувала пригадати її ім’я. Марія? Меліса?

— Так, Мірандо, — озвався містер Дерлет.

— Мій тато входить до батьківського комітету з питань освіти, — почала вона. — Він розповідав, що місто не витратило ані цента на цю школу. Будівля належить родині Тіней, але ті збідніли й не могли більше сплачувати податки. Тож, щоб остаточно не втратити цю садибу, вони уклали угоду. Місто використовуватиме приміщення як державну школу, а вони більше не сплачуватимуть податку. Ще мій тато казав, що в рамках угоди заборонено змінювати щось усередині будівлі, оскільки все це має історичне значення і таке подібне. Саме тому тут усе таке старомодне.

Містер Дерлет слухав розповідь, опустивши голову і напівзаплющивши очі. Корделія подумала, що він, напевно, втомився — зважаючи на мішки під очима, він заледве був знайомий зі сном, — але виявилось, що це його спосіб зосередитись.

— Дуже цікаво, Мірандо, — промовив він. — Я щасливий, що школу Тіні зберігають у первісному вигляді. Улітку я провів кілька вечорів у громадському товаристві Ладлоу, щоб задовольнити свою цікавість. І можу сказати, що історія школи Тіні щонайменше незвичайна. Можливо, за цей рік ви мені повідаєте кілька місцевих легенд, яких не знайдеш у жодній книжці. Я хотів би дізнатись якомога більше про це захопливе місце.

Цієї миті пролунав дзвоник, і учні зірвалися зі своїх місць. Одначе містер Дерлет зупинив усіх, піднявши руку.

— Перш ніж ви вирушите на урок словесності, прослухайте кілька коротких оголошень, — промовив він, зазираючи до аркушика. — Якщо ви ще не донесли в приймальню якісь документи, здайте їх до п’ятниці. Заняття у музичному гуртку почнуться за два тижні, але вам обов’язково треба списатися з місис Шверін з приводу оренди інструментів, якщо ви цього ще не зробили. Докторка Рокені просила нагадати, що наглядач замикає школу рівно о п’ятій годині. Учням не дозволено перебувати у школі після настання темряви. Без винятків. І останнє: сьогодні на обід макарони із сиром. — Містер Дерлет ледь помітно усміхнувся. — Гарного дня!

У кабінеті словесності місис Ейкман було доволі темно і похмуро. Дошка оголошень у віддаленій частині кімнати була завішана некрологами. Усі «покійні» були відомими поетами. Серед інших Корделія побачила По, Дікінсона і Шекспіра. Угорі друкованими літерами було написано: «ВОНИ МЕРТВІ, А ЇХНІ СЛОВА ЖИВУТЬ».

Сама місис Ейкман була мініатюрною жіночкою з блакитними очима й коротким сивим волоссям. Вітаючись із учнями, вона змахнула рукою, на тонкому зап’ястку якої забрязкали браслети.

— З ранком! — промовила вона, ідучи класом. — Зауважте, я не сказала: «Добрий ранок!». Ніколи б не стверджувала цього самовпевнено. Бо хтось із вас, мої хоробрі дітлахи, міг саме пережити трагедію. Може, ваша сім’я прокинулася серед ночі від телефонного дзвінка про передчасну смерть когось із рідних. А може, містера Віскерса — того милого, ласкавого котика — збила вантажівка! Жоден ранок не є добрим, принаймні для всіх… — Вона притисла руку до серця і продовжила: — І той біль… Це просто диво! Бо велика література народжується з душевного болю та страждань! Тож… Хто з вас Корделія?

Корделія неохоче підняла руку. Заскрипіли стільці — усі обернулися, дивлячись на неї. Дівчина ледве поборола бажання сховатися під парту.

— Мені до смерті хочеться дещо дізнатися, — почала місис Ейкман. — Тебе назвали на честь Корделії з «Короля Ліра»? Це всесвітньо відома п’єса Вільяма Шекспіра. Трагедія, — додала вона, звертаючись до всього класу.

Корделія ввічливо кивнула. Її не вперше про це запитували.

— Мої батьки познайомилися в коледжі на семінарі по Шекспіру, — пояснила вона.

— Жах як романтично! — сплеснула руками місис Ейкман. — У п’єсі, діти, Корделія добра і слухняна донька короля. Проте має двох злостивих сестер. Гонерілью і Регану.

Вона запитливо поглянула на Корделію.

— А в тебе є сестри?

— Ні, я в сім’ї одна.

— Шкода. Було б що написати в особистих творах. До речі, почати новий навчальний рік із невеличкого твору — непогана ідея, тож, будь ласка, розгортаємо зошити та…

Цієї миті до класу тихенько зайшов Бенджі Нуньєс і, не підіймаючи голови, сів на своє місце. Невдоволено глипнувши на нього, місис Ейкман продовжила:

— Напишіть твір на сторінку чи дві про свій найсумніший літній спогад.

Агнеса підняла руку.

— Вибачте, — почала дівчина. — Хотіла уточнити… Ви сказали найсумніший літній спогад?

— Саме так.

— Але я чудово провела літо, — втрутилася Міранда. — Ми з сім’єю поїхали у свій будиночок на березі озера в штаті Мен і кожного дня…

Місис Ейкман зімітувала гучне хропіння.

— Ніхто не хоче читати про щасливих людей, — промовила вчителька. — Щоб по-справжньому зворушити читача, вам треба дотягнутися до глибин його душі й дозволити болю виплеснутися. Погані канікули! Жахливі сонячні опіки! Померлі родичі! Ось про що треба писати!

Учні розгорнули зошити й занурилися в роботу. Корделія завжди вважала себе нікчемною письменницею, але конкретно це завдання далося їй легко. Розпочала вона з того, як батьки повідомили їй, що вони переїжджають (тут вона вставила купу вигуків та знаків оклику, щоб передати весь свій шок і збентеження), а потім написала про своїх подруг, які залишились у Каліфорнії. У кінці Корделія описала, як вона прокинулася у свій перший холодний ранок у Нью-Гемпширі й плакала в подушку, зрозумівши, що її колишнє життя вже ніколи до неї не повернеться.

Закінчивши, Корделія згорнула зошит і стала чекати, коли однокласники допишуть свої твори. І саме цієї миті почула, як двоє хлопців праворуч від неї перешіптувалися.

— Я вчора торкнувся дверей на горище! — повідомив перший.

Це був той хлопець із пофарбованими у рудий кінчиками. «Мейсон», — пригадала Корделія.

— Не може цього бути! — озвався інший, довгобразий, з веснянками на обличчі. Корделія не пам’ятала його імені. — Школу вчора було зачинено.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

27.

Епілог

Корделія побоювалася, що Елайджа Тінь накинеться на неї, тільки-но вона увійде до його кабінету, але виявилося, що привид не тримає зла. «Крім того, я ж не збираюсь нічого красти, — подумала вона. — Навпаки, хочу повернути».

Корделія висунула потрібну шухляду і поклала на місце креслення скрині для привидів.

— Важко передати, наскільки це важливо для моєї родини, — сказала докторка Рокені. Вона уперше потрапила до кабінету і готова була розплакатись. — Це просто наш власний Святий Ґрааль!

— А що вони сказали, коли дізналися? — запитала Корделія.

Докторка Рокені почесала зап’ястя під гіпсом.

— Минулого тижня я зателефонувала дядькові Даріусу, щоб повідомити, що з викрадачами привидів більше проблем не буде. Він був вельми вражений і благословив на повернення до Парижу. Насправді він пообіцяв мені посмикати за потрібні ниточки й дістати для мене посаду куратора в Луврі. Це мрія мого життя!

— Вітаю! — промовила Корделія, змушуючи себе усміхнутись. — Дуже рада за вас!

— Та я відмовилась, — продовжила докторка Рокені. — На мій подив, я раптом виявила, що мені насправді подобається бути директоркою школи Тіні. Чомусь мені потрібна була можливість піти, щоб зрозуміти, що я хочу лишитись.

Докторка Рокені перетнула кімнату, зупинилась біля кісток Елайджі Тіні й побожно схилила голову.

— Добрий ранок, прапрадіду! Пробач, що так довго пролежав тут у темряві.

— Його потрібно поховати? — запитала Корделія.

— Ні, — відповіла докторка Рокені, дивлячись кудись повз неї. — Думаю, він зараз там, де хоче бути.

Корделія обернулась і побачила привид Елайджі Тіні, який схвально кивав.

— Одначе, — продовжувала докторка Рокені, склавши долоні разом, — ми точно можемо зробити його перебування тут набагато приємнішим!

Вона вказала на стару люстру, що ледве-ледве освітлювала кімнату.

— І перше, що ми зробимо — замінимо цей мотлох на те, що працює по-справжньому. Потім ми розберемо ці книжки й подивимось, які з них можна врятувати.

— Ми? — перепитала Корделія.

— Ну, сама я не впораюсь, — відповіла директорка. — А своїй родині я поки не готова розповісти про це місце. Не раніше, ніж з’ясую, які таємниці воно приховує. Якщо Елайджа вдався до таких надзвичайних заходів, щоб сховати кабінет від усіх, то, вочевидь, у нього на це були дуже поважні причини. Треба тут усе впорядкувати та каталогізувати.

— Каталогізувати? — перепитала Корделія. — Систематизувати? Агнеса буде на сьомому небі від щастя! А от щодо Бенджі я не впевнена.

— І ще одне, — промовила докторка Рокені. — Не впевнена, що дядько Даріус повірив усьому, що я розповіла йому телефоном. Восени він збирається навідатись до школи особисто. Коли він приїде, вам із Бенджі доведеться, хоч би що там було, приховувати свої здібності.

— Чому? — запитала Корделія.

Докторка Рокені занепокоєно поглянула на неї.

— Боюсь, що в іншому разі він намагатиметься вами скористатись.

Через кілька днів містер Дерлет попросив Корделію затриматися після занять. Вона вирішила, що він збирається поговорити з нею про оцінки. Вони були не на найвищому рівні відтоді, як закрутилася вся ця історія зі скринями для привидів. Корделія сподівалась, що ще встигне виправити ситуацію до завершення навчального року.

— Добрий день, Корделіє, — сказав він, коли дівчина увійшла до класу. — Сідай, будь ласка.

Містер Дерлет мав ще сумніший вигляд, аніж зазвичай. Його очі почервоніли й запухли, наче він плакав перед тим, як вона зайшла. На зазвичай порожньому столі стояла коробка паперових хустинок.

— З вами все гаразд? — запитала дівчина.

— Усе добре, — відповів містер Дерлет. Він прокашлявся і встав. — Я просто хотів із тобою дещо обговорити. Але хочу попросити бути зі мною відвертою. Я дуже втомився від того, що всі мені брешуть.

Він підійшов до дверей і зачинив їх. А потім, після нетривалого вагання, замкнув.

— Що відбувається? — запитала Корделія.

— Це ти мені скажи, — відповів містер Дерлет і закрив штори, щоб ніхто їх не побачив. У його голосі відчувалась нехарактерна різкість. — Ти, здається, знаєш про все, що відбувається тут, у цій школі.

— Містере Дерлете, я б хотіла піти, — промовила Корделія. — Ви мене лякаєте.

— Таке відчуття не тільки в тебе, — сказав він. — Я й сам себе лякаю. Але ти не вийдеш із класу, допоки я не отримаю відповіді на одне запитання. Я провів дослідження. Я розмовляв із докторкою Рокені й іншими вчителями. Я обшукав усю школу вздовж і впоперек. Але нічого. Залишаєшся ти, Корделіє. Моя остання надія.

— Про що ви?

— Кілька місяців тому ти сиділа на цьому ж місці й розповідала, що жодних привидів у школі Тіні нема. Що Елайджа Тінь був просто божевільним. Саме так ти сказала. У світлі останніх подій я гадаю, що ти брехала. Тож запитаю тебе ще раз. І благаю, заради нас обох, цього разу скажи мені правду, будь ласка. У школі Тіні мешкають привиди?

Не стільки гнів, скільки печаль у його очах змусила Корделію відповісти правду.

— Так, — відповіла вона.

Містер Дерлет зойкнув.

— Дякую, Корделіє! — сказав він. Було видно, що вчитель приголомшений. — Дякую, що нарешті була зі мною відвертою. А тепер ще одне запитання. Воно навіть важливіше за перше. Хто саме тут мешкає?

— Але ж тут не один привид, — відповіла Корделія. — Тут їх так багато, що не злічити.

Здавалося, містера Дерлета здивувала її відповідь. Він потягнувся до шухляди й витягнув звідти фото в рамці.

— А він? — запитав містер Дерлет. — Він мешкає у школі Тіні?

Цього разу настав час Корделії зойкнути.

На фотографії був хлопчик.

* * *

Корделія сиділа і дивилась у вікно своєї кімнати. Удалині виднілися вершини Вайт-Маунтінс. Наступного року треба буде з’їздити покататись на лижах…

Вона розмірковувала над тим, про що дізналася.

Справжнє ім’я хлопчика було Оуен Тайлер Дерлет. Помер він два роки тому. Тільки от, як саме він помер, Корделія так і не дізналась. Містер Дерлет пропустив цю частину історії, а Корделія не стала розпитувати. Після смерті сина містерові Дерлету було дуже важко. Він припинив ходити на роботу, і його вигнали. Місис Дерлет від нього пішла. За порадою друга він звернувся до екстрасенса. Містер Дерлет сподівався почути втішні новини про те, що в сина все гаразд, щоб продовжувати жити самому. Натомість екстрасенс сказала йому, що дух Оуена потрапив у пастку і потребує порятунку. Вона навіть сказала, де він тепер. Спершу містер Дерлет їй не повірив, але що більше дізнавався про школу, то більше боявся, що це може виявитися правдою. На щастя, у школі Тіні завжди були вакансії, що дозволило містерові Дерлету продовжити своє розслідування.

Корделія показала йому свій малюнок хлопчика, і містер Дерелет розридався і довго не міг заспокоїтись. Потім Корделія пояснила йому про світлоключі й про те, що зовнішній вигляд і поведінка хлопчика мали б дати їй підказку: що потрібно, щоб його звільнити. Містер Дерлет вмить визначив, який світлоключ йому потрібен. І Корделії не було соромно, що вона не здогадалась сама. Це міг знати тільки батько.

«Що ж, тепер залишилось тільки одне», — подумала Корделія.

Вона попрямувала до вітальні. Батьки сиділи на дивані й дивились, як молода пара вирішує, чи вартий старий вікторіанський будинок тих грошей, які за нього просять.

— Привіт! — промовила Корделія. — Можна я тут з вами трохи посиджу?

— Та скільки хочеш, — кивнула місис Лю, простягаючи руки їй назустріч.

Корделія вмостилася між батьками. Просто як колись. І все ж щось було по-іншому.

Вони зібрались у спортзалі після занять. Тут усе почалося, і Корделія вважала, що тут і має завершитись. Агнеса все ще трохи шкутильгала після зіткнення з візком привидів, але лікар запевнив, що до літа все мине. На Бенджі була спортивна форма. Цього тижня він повернувся до футбольної збірної (на велику радість містера Брюса) і сьогодні збирався вперше вийти на поле. Корделія з Агнесою планували прийти на гру вболівати, а потім всі втрьох домовились поїсти морозива в місті.

Містер Дерлет теж був тут. Для такого випадку він одягнув костюм із краваткою. У руках він тримав невеличку оксамитову коробочку.

— Точно не бажаєте? — ще раз запитала Агнеса, простягаючи йому плаский футлярчик. Усередині лежали окуляри, що дозволяли бачити примар навіть тим, хто не має Зору.

— Спокуса велика, — відповів містер Дерлет. — Але я хочу запам’ятати Оуена таким, яким він був, сповненим життєрадісності… — Він обвів очима спортзал. — А він тут?

Оуен стояв поруч із Корделією. Він зиркнув на містера Дерлета. У його очах не було й натяку на те, що він того впізнає. Корделію це не дивувало. Хлопчина й імені свого не впізнав, коли вона до нього звернулась. Агнеса називала це примарною амнезією.

— Він дуже радий! — сказала Корделія містерові Дерлету. — Бачили б ви, як він усміхається!

Оуен метнув на неї здивований погляд.

— Тож що мені робити? — запитав містер Дерлет.

— Просто відкрийте коробочку і покладіть її на підлогу, — пояснив Бенджі. — Більше нічого робити не треба.

Містер Дерлет виконав усі вказівки Бенджі. У коробочці лежала одна-єдина марка із синьо-зеленим локомотивом. На марці було написано «Джерсі», коштувала вона три пенси. Зверху на малюнку чорніли лінії поштового штемпеля.

— Глянь-но, Оуене, — промовив містер Дерлет. — Твоя улюблена марка! І локомотив зовсім як у тебе на сорочці.

Хлопчинка глянув на свою піжаму. Побачив, що локомотив й справді такий, і широка усмішка осяяла його обличчя.

— Пам’ятаєш, як ти згортався калачиком у ліжку поруч зі мною і ми разом переглядали нашу колекцію? — запитав містер Дерлет. — Тобі завжди найбільше подобались марки з потягами.

Оуен підняв марку. На відміну від інших потенційних світлоключів, які Корделія приносила йому всі ці місяці, марку він утримував легко. Містер Дерлет роззявив рота від здивування: марка піднялася в повітря у нього на очах.

— Це Оуен, так? — запитав він. — Цей мій хлопчик?

— Так, містере Дерлете, — відповів йому Бенджі. — Усе вийшло. Скоро він спочине з миром.

Над хлопчиком з’явився чорний трикутник. Він прочинився. Сонячне світло залило спортзал. До Корделії долинули дитячі голоси, рипіння гойдалки... Хлопчик почав здійматись у повітря.

Але замість того, щоб радіти своєму Світлу, він озирнувся на Корделію і простягнув до неї руки.

«Ні! — мовив він губами й захитав головою. — Я залишусь!»

Хлопчик зупинився і завис у повітрі.

— Він бореться зі Світлом, — прошепотів Бенджі, поклавши руку Корделії на плече. — Ти маєш його зупинити! Не думаю, що на таке дається другий шанс.

Хлопчик опустився на підлогу. Чорний трикутник над ним почав зачинятись.

— Я знаю, що тобі страшно, — сказала Корделія. Сльози застилали їй очі. — Але там буде чудово! Прислухайся! Чуєш це?

З хлопчикового Світла долинув стукіт коліс потяга, що наближався. Засвистів локомотив. Хлопчинка зацікавлено прислухався. Чорний трикутник зупинився і знов почав прочинятись.

— Він скоро буде тут, — сказала Корделія. — Ти ж не хочеш спізнитися? Хтозна, куди він тебе відвезе!

Хлопчина здійнявся в повітря. Цього разу він не чинив опору. Хлопчик махнув Корделії, наче зібрався у веселу подорож і невдовзі повернеться. Вона помахала йому у відповідь. В останню мить він глянув на містера Дерлета, і Корделія побачила, як його очі раптом засяяли — він упізнав батька. «Привіт, татку!» — одними губами промовив він. Але без смутку. Хлопчик більше не знав смутку. Він піднявся до Світла, але перш ніж трикутник зачинився, Корделія вперше почула його голос.

Він вигукнув її ім’я і додав: «Бувай!».

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.