Лем С.

Діалоги. Наука. Література. Про себе / С. Лем ; пер. з пол. А. Павлишина ; упоряд. Б. Щавурський, В. Язневіч. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2025. — 656 с. — (Серія «Шестикнижжя Лемове»).

ІSBN 978-966-10-6651-8 (серія)

ІSBN 978-966-10-3603-0

© Tomasz Lem, 2016

© В. Й. Язневіч, коментарі, 2025

© А. С. Павлишин, український переклад, 2025

© Видавництво Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2025

До п’ятого тому «Лемового шестикнижжя» увійшли наукова монографія «Діалоги» та вибрані статті за темами «Наука», «Література» і «Про себе». Філософські «Діалоги» — це, по суті, роздуми автора про кібернетику, її роль і місце в сучасному світі. Використовуючи термінологію кібернетики, автор розглядає моральні, психологічні, соціальні, політичні проблеми людини й різноманітні моделі суспільства. Написана в середині ХХ століття, ця монографія і зараз зостається актуальною. Вибрані наукові та літературознавчі статті досліджують теми, які найбільше цікавили письменника-філософа і які він піддавав аналізу й представляв також у своїх художніх творах. Вибрані автобіографічні статті відтворюють внутрішній світ мислителя, перша чверть життя якого минула у Львові.

Cерію «Шестикнижжя Лемове» засновано 2021 року

Stanisław Lem

Dialogi. Eseje wybrane

© Tomasz Lem, 2016

www.lem.pl

Переклад з польської Андрія Павлишина

Перекладено за виданнями:

Lem Stanisław. Dialogi. – Kraków: Wydawnictwo Literackie, 1957 i 1972.

Lem Stanisław. Planeta LEMa: Felietony ponadczasowe. – Kraków: Wydawnictwo Literackie, 2016.

Lem Stanisław. Diabeł i arcydzieło: Teksty przełomowe. – Kraków: Wydawnictwo Literackie, 2018.

Книжку видано за фінансової підтримки
Польського Інституту книги у Києві

Упорядкували
Борис Щавурський і Віктор Язневіч

Охороняється законом про авторське право.
Жодна частина цього видання не може бути відтворена
в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про екстрасенсорне пізнання

І

Останнім часом окультизм знову починає втішатися прихильністю майже в усьому світі. Він приходить у новому втіленні, зазнає нової класифікації, відхрещуючись від назвища таємного знання, тож сама назва «окультизм» сьогодні може пролунати для багатьох вух доволі глухо. Те, що в ньому жодній науці повік не приборкати, а саме його вкоріненість у «потойбічному», було непомітно ампутовано. Утім, відтятий сегмент разом із його джерельним масивом не викинули на смітник, а лишень переказали мистецтву, адже він знайшов притулок на кіностудіях. Там він може собі лякати і дурити, обдаровуючи сильними емоціями глядачів, які не соромляться, адже це несерйозно. Натомість відокремлена решта квапливо на наших очах раціоналізується. Форми ґрунтовно змінилися: жодних трансів, медіумів, ектоплазми, не дай Боже спіритизму та духів, а лише ясновидіння, що ґрунтується на матеріальних доказах та інформації, що міститься у світлинах, телепатична передача, телекінез, себто спричинення матеріальних змін мисленням, криптестезія чи, нарешті, психотроніка. Я неохоче беруся поміркувати про ці вічно каламутні справи, що завжди повертаються. І не тому, що не маю тут сформованого судження, а тому, що усвідомлюю, як мало важать у цій сфері предметні аргументи і як переважають емоції. Однак у бурхливій суперечці фейлетоністів навколо спогадів ясновидця, які публікував часопис Literatura, пролунало і моє прізвище, ужите для того, щоб підтримати поставлені під сумніви екстрасенсорні явища. Читачів намагалися переконати, буцімто я не лише не сумнівався в цих явищах, але й засуджував їхнє категоричне відкидання. У такому випадку я можу лише сказати, що проблема ця не пасує до фейлетонних сутичок. З Ч. Клімушкою [Andrzej Czesław Klimuszko, 1905–1980] я не знайомий, його спогадів не читав, проте також не думаю, що з них (та з інших подібних текстів) личить кепкувати, адже це лише посилює полемічне сум’яття. Але, оскільки вже про мене згадали, то я вирішив, що недоречно промовчати.

II

Не приховуватиму, що пишу ці слова передусім із відчуттям втоми. Далебі, окультизм — це іванець-киванець історії, або ж її невіддільний коефіцієнт, як би можна було по-модному, себто більш філософськи сказати. Цю лихоманку я пережив у минулому, а залишилися мені після неї товсті томи фахових праць у бібліотеці, і колоди карт Зенера [Karl Edward Zener, 1903–1964] в шухляді, бо я сам займався цими справами в повоєнному Кракові, майже тридцять років тому. Цю літературу годі охопити чи узагальнити в такій скромній розвідці, як оця, тому обмежуся анекдотом. На межі [XIX і ХХ] століть тріумфував медіумізм. Були такі відомі медіуми, як Євзапія Палладіно [Eusapia Palladino, 1854–1918], італійська селянка, яка гуртувала довкола себе на сеансах наукових зірок того часу і допровадила до навернення в окультизм, принаймні, кількох блискучих учених. Згодом її викрили в шахрайстві, та вона не втратила від цього всіх прихильників, адже віддані їй особи стверджували, що вона шахраювала лише тоді, коли її природні здібності слабшали, щоб не розчарувати учасників сеансу. Як бачите, volenti non fit iniuria[84]. Але не в цьому сіль цього анекдоту. Медіуми вимагали для сеансів непроникної темряви, а властиво були тут лише речниками ектоплазматичних явищ і феноменів, які не бажали вертіти столики при світлі, ані не бажали виконувати тисячі інших загадкових дій, ретельно каталогізованих у безлічі протоколів. На раціональний аргумент, що світло — це вузька ділянка електромагнітного спектру, й якщо екстрасенсорним явищам не шкодять інфрачервоні промені будь-якої кахельної печі, то їм не зможуть зашкодити і промені світла від лампи, феномени не реагували, вперто тримаючись своїх постав. Що з ними врешті сталося? Адже їх, як я вже сказав, були достоту тисячі, і при цьому більшість таємничих об’яв на сеансах не вдалося розшифрувати як містифікації. Трапилася доволі банальна й кумедна річ: були винайдені ноктовізори й інші прилади для бачення в темряві, і від після цього винаходу всім медіумам їхній дар немов вітром звіяло.

III

Зі сказаного вище можна виснувати, що я категоричний супротивник окультизму або ж психотроніки, але це не так. Авжеж, зізнаюся в скептицизмі, але це щось інше, ніж категоричне й тотальне спростування. Я процитував анекдот, щоб показати, хоча й дуже вибірково, що йдеться про домену з тривалою та заплутаною історією, і це історія надій і розчарувань, які повертаються доволі циклічно, що дає змогу відкрити притаманні саме їй, варті уваги, але й осмислення, закономірності.

Я бачу їх, принаймні, дві і ладен був би виснувати з них третю в постаті водночас висновку та визначення на майбутнє.

Перша закономірність цих явищ, якщо їх розглядати вздовж осі історичного часу, полягає в тому, що не лише назви, не лише сенс, а й класифікація та детальні найменування, а також те, що можна було б назвати «самою суттю справи», щоразу надає всій цій феноменалістиці духа часу. Тож спершу це були просто таємні знання, найвищі й подекуди унікальні; згодом вони зійшли в підпілля або перейшли в опозицію до науки, і тоді на них покликалися як на сферу фактів, покликаних засвідчити, що наукове пізнання не має універсальної компетенції, оскільки на землі є речі, які наука не в змозі пояснити, що відтак доводить її обмеженість. Наприкінці XIX століття нарешті з’явилися перші виразні спроби наукового засвоєння цих явищ, тобто перетворення їх у, може, й окрему, проте належну до корпусу знань дисципліну. Німці, яким варто віддавати належне завжди, коли йдеться про систематичність і процедурну докладність, зробили в цій галузі вельми багато. Завдяки їхнім енциклопедичним зусиллям постали опасисті томища, каталоги, протоколи, класифікаційні таблиці, таксономії та довжезні бібліографії, автори яких оперували чудовими наукоподібними термінами, а тепер усе це припадає товстим шаром пилюки. Це не означає, що ці автори були всього лиш послідовниками онауковленого окультизму. Приміром, професор Макс Десуар [Max Dessoir, 1867–1947], за освітою психолог, займався окультизмом кількадесят років і, визнаючи, що не в усьому мав справу з містифікацією, ілюзією, непорозумінням чи навіть шахрайством, проте зберіг до кінця своєї діяльності міцний скептицизм, позаяк не спіткав жодного позитивного експерименту, який би встояв під вогнем критики. Тож головоломок не вдалося ні виключити як фікцію, ні розв’язати як реальність. І в цьому полягає друга закономірність історії окультизму: все в ньому завжди тільки провіщає, починається, зростає, обіцяє, породжує надії, але ніщо їх остаточно не реалізує і не вирішує.

Тим часом, коли Десуар і його сучасники відвідували сеанси, розмовляли з медіумами, які перебували в трансі, спостерігали за ектоплазматичним сяйвом, предметами, що підіймалися вгору в затемненому покої, відчували левітацію стола, за яким вони сиділи, поклавши руки на стільницю, а потім описували все, як уміли, якомога точніше, і безугавно усе обговорювали, в 1930–1940-х роках повіяв новий, буцімто ще науковіший вітер, і відтоді, за прикладом школи американця Райна [Joseph Banks Rhine, 1895–1980], експериментатори з піддослідними перемістилися до лабораторій, у царство світла та статистичних таблиць, де експерименти проводять у значній ізоляції та під суворим контролем, отож завдяки цьому почалася математизація досліджуваної царини, а словниковий запас дослідників примножився на такі терміни, як рівень достовірності, статистично значуще відхилення, випадкове середнє, нормальний розподіл Пуассона тощо.

Райн, на відміну від Десуара, шанував екстрасенсорні таланти і навіть вірив у потойбічне життя, в духів (spirits survival[85], але, хоча він і писав про це в звітах свого інституту, йому не вдалося вигадати ні експериментальних ситуацій, ні вимірювальних шкал, які разом дали би змогу створити бодай якусь спіритометрію. Натомість, школа Райна справила освіжаючий і новаторський вплив на аналогічні дослідження англійців, які тоді провадили все ще доволі традиційно. Там, тобто в Англії, у ті часи (а було це вже приблизно в 1950-х роках) на «екстрасенсорну віру» навернулися кілька доволі авторитетних учених, не тільки психологів, які раніше категорично виступали проти реальності всіх явищ екстрасенсорного пізнання. Основним знаряддям дослідників були тоді карти Зенера, схожі на звичайні гральні карти, але зі зображеннями зірки, кола, хрестика тощо; дослідник перекладав карти, а піддослідний мав вгадати малюнок на них, хоча жодним чином їх не бачив; вочевидь, траплялися особи, які дуже виразно перевищували середній очікуваний випадковий показник за кількістю влучань, а іноді навіть — згідно зі статистичним стандартом — дивовижно. Експериментальну ситуацію вдосконалювали, вже не дослідник тасував карти, а машина, та й самі карти, знаряддя, здавалося б, до примітивізму прості, дозволяли досліджувати різні екстрасенсорні здібності піддослідного. Адже, коли дослідник дивився на карту, а реципієнт мав її вгадати, йшлося про виявлення телепатії як читання думок; коли дослідник сам не дивився на карти, а лише перекладав їх із одного боку на інший, йшлося про ясновидіння або про криптестезію (термінологія не завжди точно збігалася). Нарешті виявилося, що дехто з піддослідних здатен вгадувати не лише ту карту, яку дослідник бере до рук, але й наступну, яку той візьме лише за мить, і це вже було премоніцією, передбаченням майбутнього, а отже, ще дивовижнішим явищем.

Щодо того, що траплялися відхилення від статистичних очікувань, не може бути жодних сумнівів. Було навіть виявлено як закономірність особливу форму кривої перебігу експерименту. Особа, яка винятково влучно читала думки (або закриті карти), на початку сеансу вгадувала їх у відсотках, вищих ніж випадкові, але все одно доволі низьких; більш-менш посеред годинного сеансу влучання частішали, щоб потім доволі раптово знизитися до рівня чистої випадковості. Тут наче йшлося про вміння, яке прокидається, росте, тужавіє, щоб, зрештою, виснажитися, ніби від утоми, зумовленої постійною концентрацією.

Щоправда, всі ці дані (а респондентами були переважно студенти, яким платили за участь у сеансах, тому вони охоче зголошувалися, бо завжди потребували грошей) стояли, так би мовити, на місці. Якось Райн начебто знайшов когось, хто вгадав, мабуть, дев’яносто відсотків усіх карт, а чисто випадкова ймовірність такого збігу є достоту астрономічною (тобто, якби ми безугавно брали дві колоди перетасованих карт і викладали карти парами, беручи з кожної колоді по одній, то довелося б чекати мільйони років на таку серію викладок, у якій, завдяки сліпому випадкові, знаки на картах обох шерег збігалися б між собою на 90 %). Але в лабораторії це явище ніколи не повторилося, і йшлося завжди тільки про відхилення від випадкового розподілу, який знайшов вираз у числах, що імпонували би кожному натуралістові, — у діапазоні 1:10 000 або навіть 1:100 000, — але то були такі ексцеси, які подібну доказову силу набували тільки в триваліших серіях експериментів. У окремій серії вгаданих карт (з-поміж 25) зазвичай їх було не більше 7, 8, рідше 9, при випадковій, рівній п’яти. Я так докладно про це просторікую, позаяк варто наголосити, що це єдині цілком певні, майже безсумнівні дані, які досі маємо в науці. Відтоді не встановлено нічого більш незаперечного. Тож коли студенти втомилися, коли вичерпалися виділені на дослідження кошти, а водночас і первісний ентузіазм дослідників, усе помалу пішло за водою.

Найрадикальнішу гіпотезу, що заперечує існування будь-яких екстрасенсорних явищ у контексті досліджень школи Райна, висловив англієць, вельми ексцентричний мислитель і трохи філософ науки Спенсер-Браун [George Spencer-Brown, 1923–2016]. Він стверджував, що те, що спостерігається в описаних вище дослідженнях, не є жодними реальними явищами, а отже, і жодними феноменами екстрасенсорного пізнання, лиш абсолютно порожніми, позбавленими будь-якого субстрату, довгими випадковими рядами. Саме такі ряди, заявив Браун, мають тенденцію розширюватися на варіації від випадкового усереднення, варіації, які спершу постають, а потім просто розсіюються. Якщо казати грубо і дуже по простому, то йдеться про рідкісні випадки, радше винятковий талан, за яким не стоїть абсолютно нічого, як ніщо не стоїть за появою на рулетці вісім разів поспіль червоного.

Що ж, годилося би визнати, що, може, воно й правда. Випадки, статистично украй малоймовірні, трапляються з кожною людиною, але вони приваблюють до себе увагу лише за особливих обставин. Кілька тижнів тому, перебуваючи на Франкфуртському книжковому ярмарку, я домовився про зустріч із одним американцем, але, заблукавши серед павільйонів (а це така значна територія, що відвідувачів нею возить спеціальний автопотяг), вирішив, що не знайду його в домовленому місці, адже власне минала призначена година. Змирившись із долею, приблизно за три чверті кілометра по прямій від місця, де мала відбутися зустріч, я раптом натрапив на нього, а коли зважити, що трапилося це в юрмі, серед багатьох тисяч людей, і якби хтось із нас запізнився на дві-три секунди, або прийшов на це місце з тим самим випередженням, зустріч точно не відбулася би, тож її варто визнати напрочуд малоймовірною подією, яка не підлягає строгому розрахункові.

Тут доречно зауважити, що американець не звернув уваги на обставини нашої зустрічі, на відміну від мене; я пояснюю це тим, що навчився мислити категоріями статистики. Коли талан — це дещиця, як от щойно описана, про неї забувають, а коли вона пов’язана з драматичною подією, наприклад, чиєюсь хворобою, смертю, катастрофою тощо, тоді збіг випадковостей постає в сяйві таємничої незвичності та спонукає до пояснень, що виходять за рамки чистого збігу, а звідси вже тільки крок, аби запідозрити втручання чинників, породжених парапсихологією.

Випадкові ряди також фігурують у іграх (скажімо, азартних) як так звані смуги успіху чи невдачі. Оскільки гравець мотивований та емоційно залучений не менш потужно, ніж прихильник парапсихології, в обох випадках тенденцію статистичної оцінки шансів переважає схильність до пошуку в явищах зв’язку, прихованого від профанів. Отож тому, хто втратив останню сорочку на рулетці, граючи за «певною системою», не поясниш, що він використовує нікудишню стратегію, адже шанси на виграш просто випадкові, і тому той, кому приснилася братова смерть за два тижні до того, як це сталося, не повірить, що між його сном і цією подією не було жодного зв’язку.

Проте (я писав уже про це у «Фантастиці та футурології») може бути так, що віщі сни чи інші передчуття відбуваються й не відбуваються водночас. Отож, вони відбуваються в суб’єктивному сенсі, але не відбуваються як явища, які потребують посилання на щось інше, крім статистики сильних множин, що чисельно збігаються. Якщо десяти мільйонам мешканців великого міста щоночі сняться сни, то цілком імовірно, себто нормально, що невеликій частині цих мільйонів, скажімо, 24 000, присниться смерть якоїсь близької особи. Своєю чергою, також імовірно, що в найближчі тижні в когось із цих 24 000 осіб помре хтось із близьких. Адже в кого немає хворих родичів, і серед чиїх знайомих ніколи не буває нещасних випадків?

Проте, звісно, ніхто не думає вищезгаданим статистичним методом. Ніхто не скаже про себе, що є елементом дуже численної множини, тому, замість того, щоб розглядати сон і дійсність як дві незалежні змінні, ходить пригнічений неймовірним відчуттям, що передбачив нещастя ще до того, як воно сталося. Й якщо комусь упродовж життя такий збіг трапиться двічі, то тут уже нічого не вдієш: ніщо не змусить цього чоловіка відмовитися від певності, що йому сняться віщі сни. Це міркування, природно, стосується не лише снів, але й усіх множин, які перетинаються, хоча й не мають причинно-наслідкових зв’язків. Наше життя протікає, так би мовити, в морі незліченних статистичних даних одночасно, причому цивілізація є пристроєм, покликаним реально усувати з повсякденного існування різні випадковості (приміром, за допомогою медичної профілактики та безлічі процедур, які, скажімо, порядкують дорожній рух, або, принаймні, завдяки убезпеченню, що мінімізує наслідки випадкових інцидентів), а культура значною мірою усуває випадковість своїм специфічним «тлумаченням». Між іншим, саме тому онтологічні візії вір зазвичай мають бухгалтерський характер (нічого не буває випадково, Призвіл все обрахує і за все очікує кара чи нагорода на тому світі). Тому підозрювати випадкові явища у позірності, яка приховує всередині себе причинно-наслідкові механізми, хоч би це були механізми, які годі пояснити науково, вони не є винятком із правил культурної поведінки, а лише їхнім нормальним, щоправда, надміру посиленим, наслідком.

IV

Я не стверджую, що після зціджування суто випадкових влучань із колекції химерних збігів на дні наших статистичних цеберків нічого не залишиться. Натомість стверджую, що відокремити частку таких подій, що «обтяжені екстрасенсорним чинником», від порожніх, лишень рідкісних (як от збіги обставин), є одним із найскладніших завдань, яке взагалі можна поставити перед наукою. Я також вважаю — і це не моє приватне судження, а наче голос науки, якій я цієї миті служу прессекретарем, — що всі дивовижні переживання, оті історії, які здаються нез’ясовними згідно з уже відомими законами природи й яким оповідачі приписують значну вагу через емоційне ставлення до них як сировини для досліджень у галузі парапсихології позбавлені будь-якої вартості. Прирікаючи такі історії на вигнання зі свого терену незалежно від особи оповідача, наука чинить так не через доктринерство чи скептицизм, а керуючись притаманним для неї методом.

Ми вже незаперечно переконалися, що людська пам’ять ненадійна. Те саме стосується вартості нашого спостереження за подіями. Вищезгадана Євзапія Палладіно довільно маніпулювала вченими, які деінде були професіоналами спостережень та експериментів, зводячи на манівці тих, кому вона розумово не сягала й до кісточок.

У тому, що трапляються випадки, які суперечать нашим дотеперішнім знанням про природу, як от читання думок або ясновидіння, ми не впевнені таким же неспростовним чином. Тож якщо ми порівнюємо досконалу впевненість із недосконалою, то змушені віддати перевагу першій. Саме тому жодні спогади не можуть вважатися в точних науках речовими доказами. Таких прав наука не дає нікому, тож, звісно, й ученим не дає. Якщо якийсь фізик оголосить, що він провів експеримент, у якому був порушений закон збереження енергії, інші фізики не вивчатимуть наукові ступені чи дипломи цього фізика, а просто повторять експеримент, що не є ознакою підозри в шахрайстві, а звичною в науці процедурою. Якщо ж експеримент з будь-яких причин годі повторити, то це твердження буде проігнороване. Варто підкреслити: унікальні події не є субстратом науки. Тому я був вражений, прочитавши нещодавно в пресі запис дискусії про парапсихологію, під час якої певний учений подавав свій несамовитий досвід як доказ того, що «щось у цьому є». Далебі, виняткова безжурність. Позаяк закони фізики чинні лише статистично, то таке проникнення олівця крізь аркуш паперу, яке не залишає в ньому сліду (тобто дірки), є надзвичайно малоймовірним, але не зовсім неможливим. Інша річ, що шанси такого випадку, тобто виникнення квантово-тунельного ефекту в макроскопічному масштабі, пекельно малі. Космос, імовірно, мав би проіснувати в мільярд разів довше, ніж насправді триватиме, щоб трапився один єдиний подібний випадок. Тим не менш, йдеться про мікроскопічну, але не нульову ймовірність. Однак фізик, який став би свідком такого проникнення, не наважився б розповісти про це своїм колегам як про факт, бо над ним посміялися б. Необхідно розуміти, що існує величезний сукупний набір стохастичних подій, які трапляються надзвичайно рідко, наче набір самих лиш винятків із правил, а ми мусимо упоратися з гіпотезою, чи не трапляються в цьому наборі вряди-годи зовсім інші якісно події, а саме: породжені таким причинно-наслідковим механізмом, якого наука досі не розпізнала, отож офіційно його не визнає. А з того, що окремі вчені — чи то всередині свого фаху, чи то виходячи за його межі — намагаються конструювати гіпотези, покликані пояснити механізм читання думок, ясновидіння тощо, згідно з каноном раціоналізму поки що не з’явилося нічого, що б підтримав загал експертів. Особисто я вважаю усе те, що кажуть про електромагнітне підложжя (мозок як передавач), нейтринну чи хвильово-частинкову телепатію, не згідним із фактами. Кожна трансляція має свої закони, які ніхто не має права змінювати ad hoc[86], щоб підтримати милу йому ідею, а якщо так, то, до прикладу, результати прийому трансляції думок повинні бути кращими в міру зростання числа приймачів-телепатів (які могли би після акту передачі самостійно коригувати отримані поодинці думки). Це очевидно навіть для дилетанта. За високого рівня шумів у каналі передачі і за низької селективності приймачів прийом повідомлення більшою кількістю пристроїв водночас збільшує шанси відтворення вихідного повідомлення, оскільки крім шуму в зовнішньому каналі є власний шум кожного приймача, причому шум ушкоджує неідентичні фрагменти передачі. Тим часом ефекту такого позитивного накопичення в телепатії не відбувається. Так само геть не позбавлений здорового глузду експеримент, коли ми пропонуємо в дослідах із телекінезом поворушити, скажімо, дзеркальце, розміщене на кварцовій нитці гальванометра, не одній особі, а ста чи ста тисячам таких осіб водночас. Якщо вони домовляться, що актами власної волі штовхатимуть дзеркальце ліворуч, то на Бога воно мусить зрушитися тим далі, що більше «атлетів телекінезу» беруть участь у експерименті, створюючи сукупну силу. Проте дзеркальце й не думає ворушитися.

V

Досі я дуже ескізно представив дві закономірності, що даються взнаки в історії екстрасенсорних явищ: їхню підпорядкованість духові часу й їхню невловимість. Завдяки такому підпорядкуванню ірраціональне таємне знання перетворилося у нас на раціоналізовану психотроніку, оскільки ці явища опинилися під такою опікою, яка в цю епоху користується найвищим соціальним статусом. Genius temporis[87] також надавав цим явищам неначе летку оторочку інших, які згодом могли відшаруватися від ядра. Так було, наприклад, з магією sensu stricto[88], так було згодом із «тваринним магнетизмом» і гіпнозом. Отой «магнетизм» помер начебто природною смертю, натомість гіпноз успадкувала медицина. Через невловимість цих феноменів ми не можемо їх немовби згустити, сконцентрувати, посилити так, аби вони відповідали мінімальним експериментальним критеріям, себто стали повторюваними й ізольованими від випадкового відхилення довгої серії, по суті, випадкових події.

З цього підсумку випливає гнітючий висновок, раніше заявлений як своєрідний прогноз на майбутнє. Я гадаю, хоча не зміг би цього довести, що упродовж найближчих 50–80 років нічого принципового в цій сфері не станеться. Це означає, що й надалі інтерес до проблеми коливатиметься, то збільшуючись, то зменшуючись, що нові дослідницькі методики, які прозирають в суто природничих дисциплінах, надалі входитимуть у цю сферу, проте й надалі даватимуть неоднозначні результати, іноді породжуючи більше надій, а іноді посилюючи скептицизм, але тут, вочевидь, нічого вирішального досягнуто не буде, нічого не вирішиться, а тому ця гора й надалі у важких пологах народжуватиме мишу. Іншими словами, я вважаю, що практичний ефект від дослідження виявиться близьким до нуля, і що також у рамках теорії він буде не набагато кращим. Все залишатиметься в напівмороку й у сутінках, на межі визнання наукою й викидання з неї, а водночас, звісно, лунатимуть пихаті обіцянки хуткого успіху, чудового прориву, що власне наближається, надзвичайних відкриттів, дуже корисних для різних сфер життя, проте й надалі все це увінчуватиметься поразкою, яка не буде ні остаточною катастрофою, ні перемогою, а в шахах має назву пату.

Однак ця антиципація споглядає на маневр, бо з нього невідомо, чи передбачуване тупцяння на місці означає складність у доведенні істинності парапсихології, чи її хибність? Гадаю, це може означати і те, й інше. Адже надзвичайно складно остаточно довести, що щось відбувається або навіть мінімально не відбувається, якщо (а саме це ми маємо з парапсихологією) воно рішуче суперечить майже всьому масивові наших базових знань. У фальсифікаційній частині альтернативи наше життя ускладнюється тим, що наукові закони завжди наближені до реальних подій, а іноді вони майже тотожні з дійсністю. Але навіть тоді не можна стверджувати, що цей «близький контакт» у СЬОГОДНІШНЬОМУ ФОРМУЛЮВАННІ є ДОСТОТУ ОСТАТОЧНИМ збігом між теорією та фактами. Це пов’язано як із самою природою наших теорій, так і з тим, що вони охоплюють як факти. Це означає, і ця річ не має нічого спільного з конкретним питанням парапсихології, що навіть якщо ми коли-небудь досягнемо якоїсь «вершини знання», тобто якщо створюватимемо такі теорії, які вже не зможуть бути точнішими, не буде жодного способу, за допомогою якого цей факт — досягнення кульмінації знання — можна буде остаточно довести.

У верифікаційній компоненті все так само погано, позаяк завдання, щó є доказом існування парапсихологічних феноменів, роїться від колізій між нашим точним природним знанням і постульованим його узгодженням із цими феноменами. Спробую показати, що ці колізії не тільки не мають тенденції до послаблення, але, навпаки, посилюються і зараз є більш дошкульними, ніж були якихось тридцять чи сорок років тому. Саме це дає змогу ранжувати парапсихологічні явища за ступенем наростаючої суперечності між ними та твердженнями науки. Список, який, зрештою, не претендує на повноту, виглядає так:

1. Телепатія мала би бути екстрасенсорним переказом інформації від одного мозку до іншого. У передачі може бути задіяно більше розумів. Позаяк такий переказ передбачає існування міжмозкового зв’язку та здатності, характерної для одного мозку, знаходити інформаційно-релевантні дані в іншому, то апріорі здається неймовірним, аби такий зв’язок і такий пошук даних (тобто information retrieval[89] у термінах інформатики) могли матеріалізуватися у різних телепатів різними способами.

Адже завдання підготовки екстрасенсорної комунікації, завдяки якій переказ властивих даних одразу би потрапляв до властивого мозку, таке потворно складне, що ми не в змозі навіть приблизно визначити один метод його реалізації, а тим часом дані спостережень начебто свідчать, що різні телепати реалізують це по-різному. Іноді комунікація відбувається на мовному рівні, а інколи на екстралінгвістичному — до прикладу, безсловесними символами чи зображеннями, або також на глибоко тілесних (тобто пропріоцептивних) відчуттях; одного разу телепат контактує з розумом близької йому особи, а іншого — незнайомця, одного разу передача відбувається на коротку відстань, а іншого розміри відстані не мають значення для переказу. Таким чином, ішлося б не про одне завдання, а про цілий їх набір, адже мати перед тобою когось, щоб прочитати його думки, це наче вже тримати в руках закриту книгу, натомість знати лише те, що хтось у світі знає розшукуваний факт, це наче знати лише те, що правильна книга є в одній із мільйонів земних бібліотек. Як можна ототожнювати такі різні завдання? Отож, це мовби так, наче загал людей узагалі не вміє літати, утім дехто з-поміж них таки на це здатен, але до всього кожен із них чинить це по-своєму: один, як птах, інший, як ракета, ще хтось, як гелікоптер, а бува, що як реактивний літак тощо. А прецінь завжди буває так, що чим складніше завдання, то менше методів його вирішення. Тим часом, згідно з даними парапсихології, те, що ми вважаємо неможливим, можна не тільки зробити, але ще й багатьма різними способами, причому кожен із них суперечить нашим знанням інакше, ніж усі інші! Це означало б, що наше знання полягає не в ОДНІЙ помилці, а в їхньому величезному комплексі, що відтак його хибність багатогранна, ба навіть всеосяжна!

Тож конкретно треба собі усвідомити різницю між тим, що здається до неможливості надзвичайним для неосвіченого розуму, і для науки. Для аматора спонтанне «зростання» на його очах розбитої склянки було б чимось надзвичайним, проте це не було би аж таким дивом, яким він вважає воскресіння Лазаря. Для вченого, однак, немає принципової різниці між цими двома явищами, оскільки вони однаково неприйнятні, як потужні порушення законів термодинаміки. Дослідникам парапсихології 1930-х років, які нічого не знали про термодинамічні обмеження передачі інформації, здавалося, що читати думки живої людини завжди набагато легше, ніж читати пам’ять покійного. Перше такі дослідники, як Макс Десуар, вважали явищем, яке в принципі можна науково пояснити, і в БУДЬ-КОМУ ВИПАДКУ, тоді як друге, на їхню думку, могло би довели існування потойбічного життя. Тому в кожному конкретному випадку вони намагалися з’ясувати, чи можуть дані, отримані від телепата, бути відомі бодай одній живій людині, чи їх міг знати лише покійний. Однак, згідно з сучасним станом знань, складність першого та другого завдань може бути за певних обставин однаковою. Припустімо, хтось із живих знає той факт, про який ми запитали телепата. Десуарові здавалося, що коли шукана інформація міститься в мозку живої людини, то отримати її телепатичним способом буде набагато легше, ніж дістатися до неї, якби хтось забрав її в могилу. Що ж, це не конче так. Ситуація виглядає таким чином: телепат мусить дістатися до певного спогаду, який застряг у пам’яті невідомої людини. Спершу він повинен знайти цю людину за допомогою екстрасенсорного зонду серед мільярдів мешканців Землі, а відтак мусить перетрусити його пам’ять, щоб, знайшовши інформацію, переказати її дослідникові. Іноді між питанням, що лунає з уст експериментатора, і відповіддю телепата не минає навіть однієї хвилини.

Отож, такий подвиг із погляду теорії інформації — це справжнє диво. Навіть сканування мільярдів мізків зі швидкістю світла триватиме години, коли зважити, що кожен мозок потрібно ж бо досліджувати для отримання даних зосібна. Якщо каузальний процес (а таким є оте зондування) триває зі швидкістю, більшою, ніж швидкість світла (оскільки швидкості світла не вистачає), то це диво не менше й не більше, ніж читання пам’яті мертвих. Не може бути й мови, щоб телепат міг сканувати мільярд мізків водночас. Адже ми знаємо, що незалежно від того, як це відбувається, психічні процеси підлягають законам теорії інформації. Психіка є каналом передачі з певним обмеженням пропускної здатності, з байтовим діапазоном обробки даних за одиницю часу тощо. У відповідь на це можна почути, що телепат геть не мусить поратися з проблемою наведення мозку на інший мозок, себто ідентифікацією розшукуваного, або також проблемою добору даних (information retrieval), оскільки зв’язок між психіками відбувається таким коротким замиканням, у якому обмеження, що накладаються законами про інформацію, не чинні. Це, щоправда, аргумент уже вчорашнього дня, адже, як уже було сказано, ми знаємо, що психічні процеси зазнають тих самих термодинамічних обмежень, що й нервові (периферійно-сенсорні), але пригальмуймо на мить це наше знання. Особа, яка висловила такий аргумент, не усвідомлює, що нам необхідно розгадати ДВІ загадки, а не одну; перша — це механізм ТИПОВОГО ТЕЛЕПАТИЧНОГО АКТУ, а друга — його надзвичайна унікальність серед людей. Це дві різні речі, бо ж ми всі могли би бути телепатами, а попри це надалі не знати механізму явища так, як воно зазвичай буває. Якщо деякі психіки можуть вступати в контакт, звільняючись від універсальних законів природи, то чому не всі? Можна, своєю чергою, почути, що йдеться про індивідуальні відмінності, аналогічні до різниці в інтелекті, талантах тощо. Але кожна нормальна людина має розумові функції, ПОСИЛЕННЯ яких є підґрунтям творчих талантів або геніальності в окремих індивідів. Натомість норма телепатичних талантів у кожної нормальної людини дорівнює нулю.

Різниця між телепатом і пересічними людьми має або фізичний, або нефізичний характер. Якщо це фізична різниця, що стосується матеріальної структури мозку, то природа телепатичного спілкування також має бути фізичною, а отже, підкоряється законам передачі інформації. Як же інакше? Як же би те, що є фізичним («орган мозку» телепата), НЕ мусило підкорятися законам фізики? Якщо ж ми визнаємо, що ця різниця НЕ Є ФІЗИЧНОЮ, то ми переходимо з нашого світу до потойбічного, де все вже можливо. Але тоді ми повинні назавжди відмовитися від наукових способів дослідження телепатії, так само, як ми утримуємося від інформаційного вимірювання сопричастя святих. Отаке reductio ad absurdum[90] надто сильного постулату.

Мої міркування зводяться до такого припущення: що б не відбувалося, у ньому не може міститися суперечності, тобто, що телепат не може водночас підкорятися й не підкорятися законам Природи. Якщо він підкоряється цим законам, то не може миттєво знайти у світі потрібні йому дані, без огляду на те, вони містяться в живому мозку, чи в мозку, який перетворився на прах. Не може, бо з погляду фізики це однаково неможливо в обох варіантах. Ці неможливості годі ГРАДУЮВАТИ. Воскресіння дорівнює неможливості зчитування пам’яті в дезінтегрованому мозку, а вона дорівнює неможливості порушення термодинаміки та рухові з будь-якою швидкістю, вищою за світлову. Те, що ніколи не трапляється, ніколи не трапляється, і квит.

Тому телепатію треба вважати природним явищем, а отже, необхідно визнати, що більшість тез про обставини отримання інформації телепатами криються в помилковості експериментів і спостережень. Тож я стверджую, що, принаймні, частина отих завдань, які телепат нібито вирішує за парапсихологічними протоколами, є фікцією, що насправді не відповідає нічому, окрім як хибному тлумаченню подій. Миттю подумки дістатися до певної людини, знайшовши її серед мільярдів інших, фізично неможливо, отже, абсолютно неможливо призвести до вихоплення конкретних даних із голови цієї людини, так само, як ніби хтось проводить магнітом над мільярдами порошинок і вловлює кілька залізних ошурків, що застрягли у них. Мінімальний час для таких пошуків можна сьогодні приблизно полічити, незалежно від ментального механізму, який використовує телепат, оскільки ми знаємо граничну ефективність БУДЬ-ЯКОЇ передачі інформації та БУДЬ-ЯКОЇ обробки даних, так само, як ми знаємо граничну ефективність енергетичних машин, яку ніколи не подолають жодні машини майбутнього. Той факт, що ми досі не знаємо механізмів кодування пам’яті, які уживає мозок, не має істотного значення, оскільки йдеться про ВЕРХНЮ МЕЖУ досяжної ефективності, а не про конкретний функціональний шаблон мозку, логічного автомата чи іншого інформаційного пристрою.

Таким чином, ми знаємо що саме з певністю неможливо телепатично досягти, якщо хочемо пояснити це раціонально. Проте сфера телепатії, навіть звужена подібним чином, все ще містить низку завдань, які ми не можемо розгризти. Проте все це парапсихологічні завдання, які найлегше реконструювати та зрозуміти.

2. На другому місці в списку наростаючих колізій між обговорюваними явищами та науковими знаннями я ставлю телекінез. Жоден передавач будь-якого типу енергії не може чинити дію, дужчу за його власну потужність, потужність, встановлену в ньому, як сказав би технік. Якби він чинив дію, більшу за інстальовану потужність, це означало би, що він або функціонує як СПУСКОВИЙ пристрій, тобто лише запускає дію, а енергію для її виконання забезпечує ОКРЕМЕ ДЖЕРЕЛО, або що він порушує закони збереження енергії. Що ж, усі наші знання ґрунтуються на законах збереження енергії. Ми не виявили нічого ні на Землі, ні в Космосі, що б їх порушувало. Тому ми схиляємося до тригерного варіанту. Але звідки власне береться енергія? Незалежно від того, яким було би її конкретне джерело, під час експерименту можна було би виявити потік цієї енергії й її втрату в іншому місці. Я ніколи не чув про щось подібне. У парапсихології якось ніхто не постулював, що телекінез має працювати, як тригер, приміром, що «духовний атлет» має активувати актом волі капсуль атомної бомби. Це виглядає неможливим, оскільки власна потужність мозку складає кілька ватів, тож її не вистачає навіть для того, щоб зігнути шпильку, а тимчасом на Заході якийсь ізраїльтянин демонструє згинання актами волі виделок. Це здається абсолютно неможливим, тож ці шоу мають бути шахрайством.

Залишається ще «мікротелекінез» як дистанційна дія власної сили мозку. Про варіанти зі спробами зрушити з місця струну гальванометра ми вже згадували: вони не дали позитивного ефекту. Натомість, ми чули про зміни в динаміці елементарних частинок, спричинені актами волі спостерігача. І це теж я вважаю неможливим з таких міркувань. Якби це могло трапитися, то можна було б очікувати ненавмисної фальсифікації результатів експериментів у лабораторіях тими фізиками-атомниками, які дуже зацікавлені в конкретних результатах власне впроваджуваного експерименту. Прихильники однієї теорії отримали б один тип результатів, а супротивники цієї теорії — інший тип результатів, позаяк кожна сторона по-різному переміщала би шляхи елементарних частинок, що пересуваються в досліджуваному полі. Щоправда, не всі наділені телекінетичним талантом, але складно припустити, що множина фізиків взагалі не перетинається з множиною «духовних атлетів». Тим часом нічого зі сказаного не відбувається. Отож, найімовірніше за все, «мікротелекінезу» також немає серед реальних подій.

3. Наступне вище за ступенем колізійності між даними науки та даними парапсихології — це ясновидіння, принаймні, в деяких зі запротокольованих випадків. Оскільки неможливо врахувати увесь репертуар досягнень, постульований актами ясновидіння, скажемо конкретно, що йдеться про здатність знайти особу, світлину якої показують ясновидцеві. Та особа може перебувати в іншій кімнаті чи на іншому кінці світу, може бути живою чи мертвою, перевдягненою чи прооперованою, що змінило її до невпізнання, вона може бути літнього віку, хоча на світлині зображена дитина тощо. Уже з цього переліку зрозуміло, що знову ж таки йдеться не про якесь одне завдання, а про цілий набір завдань, які годі звести одне до одного, отже, таких, що не може бути одного й того самого способу вирішення їх усіх. Між тим, названі відмінності начебто не повинні викликати особливих труднощів у справжнього ясновидця. Отже, як він це робить? Прошу лишень, заради Бога, не казати про «психічну енергію», яку випромінюють запропоновані для ідентифікації світлини, бо це казочки для маленьких дітей. Раціоналізація таких досягнень передбачає хибність наших фундаментальних поглядів на сутність причинності, на співвідношення часу і простору, на природу всіх реальних процесів, як біологічних, так і фізичних, одним словом, щоб акцептувати й засвоїти ясновидіння, наука мусила би спершу переінакшитися від самих підстав, щоб від неї не залишилося каменя на камені. Це фатально, але нічого не вдієш: ясновидіння, схоже, не лише вимагає впровадити іншу науку, ніж та, яку ми маємо в своєму розпорядженні, але інший тип світу, а саме якийсь тип дуже детермінованої реальності, в якій не гине жоден слід, в якому не відбувається розсіювання енергії, не діє комплекс законів збереження енергії, і не чинна засада принципової невідновлюваності подій у міру, яка прямо пропорційна зростанню давності цих подій. Наскільки нам відомо, на землі та в небі немає нічого матеріально викривального, що пов’язувало би стару миттєву світлину малої дитини та рештки похованого під деревом у лісі старого чоловіка, яким ця дитина стала через сімдесят років. Усі зачіпки, зв’язки, сліди мусили давно розпорошитися до невідтворюваності. Йдеться про процеси, які, безумовно, є незворотними згідно з другим законом термодинаміки та безліччю інших законів, що є епохальними для наших знань.

Завершуючи список, скажу лишень для уточнення, що не сподіваюся жодних проривів у парапсихології навіть і через вісімдесят років, оскільки упродовж цього часу навряд чи станеться бодай одне революційне відкриття, ані навіть така ґрунтовна реконструкція всієї науки, що безумовно необхідна як передумова для охоплення вищезгаданих явищ (скажімо, тільки телепатії) методами раціонального пізнання. Вважаю, що навіть ста років тут замало. Просто відсутня жодна узгодженість, відсутні жодні галузі, які б накладалися між знаннями, що ми накопичили упродовж багатьох століть зусиль, узаконених незліченними відкриттями також технологічно, настільки явно ефективними, і тими знаннями, які необхідні для засвоєння парапсихології. Саме тому теперішню і майбутню ситуацію вважаю еквівалентом пату в грі в шахи.

Альтернатива вищесказаному зводиться до визнання, що все, заявлене як парапсихологічний симптом, становить результат колективного шахрайства, фальшування протоколів, статистичних таблиць, спостережень і подібних переступів, у яких беруть участь особи з незаплямованими намірами та значними науковими досягненнями в ролі залучених до справи дослідників. Отже, це ситуація, далебі, складного вибору між звичайним шахрайством у науці чи дивом у науці. Нам наче кажуть, що ми ПОВИННІ обирати між тезою, що сонце зроблене з буряків, і тезою, що сонце зроблене з соломи, tertium non datur[91]. Тому ми повинні або відмовитися від будь-якої довіри до людей науки, які працюють на цьому фронті, або ж до самої науки майже цілком. Так виглядає короткий виклад логічно реконструйованої головної дилеми парапсихології.

Як я вже сказав, сучасна наука аж ніяк не пасивна супроти парапсихології. Основний аргумент проти природи парапсихологічних явищ, яку приписують їм прихильники, — еволюційний. Щодо факту, що користь від дару ясновидіння для виживання має бути величезною для будь-якого виду, не може бути жодних сумнівів. Яка користь від органів чуття, коли володіючи ясновидінням можна миттю адаптуватися до умов навколишнього середовища? Користь від телепатії також мусить бути величезною, хоча, ймовірно, меншою, ніж від ясновидіння.

Міркувати тут треба таким чином. Спершу основним завданням двостатевого розмноження є пошук самців і самок одного виду. Щоб полегшити й уможливити такий пошук, еволюція упродовж мільярдів років роботи розробила багатий репертуар спеціальних сигнально-викличних технік, наділивши тварин спеціалізованими органами, зовнішнім виглядом тощо, й усе це вкупі виявилося б геть непотрібним, достоту змарнованим зусиллям, якщо б вони могли контактувати телепатично. А отже, сама нечувана кількість сигнальних органів, властивих тваринному світу, від комах до антропоїдів, свідчить проти телепатичного функціонування між ними телепатичного зв’язку. Він не може проявитися у тваринному світі навіть частково, адже те, що було б навіть дуже малим талантом, природний добір позитивно посилив, тобто інтенсифікував, концентрував і закріплював упродовж сотень мільйонів років його еволюційної дії. Тож еволюційний аргумент стверджує, що коли телепатія й існує, то вона мусить бути функцією лише високорозвиненого мозку, оскільки інші задіяти її не здатні. Але знову ж таки, якби це був корелят позалюдського чи людського інтелекту, також вистачало би часу для позитивного добору. Телепатія на антропологічному рівні передбачає особливі переваги для виживання лише після розвитку мовлення, бо що ж то за переказ думок, коли немає жодних думок для передачі, а без мови не може бути логічно впорядкованого мислення. Що ж, мова сформувалася щонайменше кільканадцять, а точніше кількадесят тисяч років тому, тому було вже достатньо часу, щоб далися взнаки наслідки природного відбору. Навіть поступ цих талантів упродовж історичного періоду 10–13 000 років мав би бути помітним, про що ми абсолютно нічого не знаємо. Отже, схоже, що це справді успадкована риса, але така, що не підлягає природному відборові. Що ж то може бути за риса? Мабуть, лише така, що загалом не визначає ні телепатії, усвідомлюваної як переказ думок, ні ясновидіння, усвідомлюваного як екстрасенсорне пізнання навколишнього середовища. Звідси неминуче напрошується висновок, що ті властивості парапсихологічних явищ, які викликають наш найвищий інтерес, є чимось випадковим для них, як це ілюструє наступний приклад.

Існування гравітаційних хвиль в сучасній науці залишається гіпотезою яку незмога ні підтвердити, ні спростувати. Але, найімовірніше така дихотомія наявна: або ці хвилі реально існують, або не існують, і це питання буде вирішене в майбутньому. Натомість, аналогічна дихотомія не застосовна в кожному загадковому випадку. Може трапитися так, як у випадку філософа-неандертальця, який сказав собі, отримавши від мандрівника в часі радіоприймач: «Або в цій скриньці сидять крихітні люди, або ніхто зі мною звідти не розмовляє, бо це лише закріплений чаклунством голос». А тим часом ні одне, ні друге: людей у скриньці й справді катма, проте вони промовляють із неї, от лишень перебувають десь у геть іншому місці. Ось простий приклад незастосовної (й тому хибної) дихотомії. Якби цей неандерталець і його одноплемінники нічого не робили, а тільки ганялися за тим голосом, намагалися висмоктати його зі скриньки, встановлювали на нього пастки, ловили до порожніх горіхів тощо, то, звісно ж, вони би могли отак тисячу років змагатися зі загадкою, проте ні на волосок не зрушити її розв’язання з місця. Тож гадаю, що можливо ми все ще беремося за парапсихологічні явища цілком хибно. Ми женемося за чимось вторинним, за побічним ефектом, бо шукаємо суть таємниці там, де її немає. А де б вона мала бути? Поза отими явищами, що є наслідком, а не причиною, згідно з наступною аналогією. Щоб розгадати таємницю радіо, вочевидь, потрібна теорія, але це теорія електромагнітного поля Максвелла [James Clerk Maxwell, 1831–1879], а не теорія акустичних хвиль. Досліджуючи те, що лунає з радіо, ви ніколи не дійдете до теорії Максвелла. Натомість, вивчаючи явища електромагнітного поля, ви дійдете в якості побічного ефекту до техніки радіопередачі. З погляду зору самої теорії акустики те, що робить радіо, здається істинним дивом. Акустичні теорії не мають нічого спільного з причинними механізмами цього явища. Тож, можливо, варто відійти від нього якомога далі, зайнятися загальною теорією систем ув її розділі, присвяченому укладам, частково ізольованим від оточення, але здатним до інформаційного зворотного зв’язку. Можливо, варто зайнятися базовими категоріями теорії ігор, із категоріями рандомності, стохастичності й ергодики на чолі, позаяк саме з цієї царини ми запозичуємо статистичні мірки для калібрування та виявлення парапсихологічних проявів. Можливо, краще розраховувати на допомогу тільки того покоління комп’ютерів, які зможуть моделювати функції людського мозку різними способами. Можливо, у ході таких досліджень ми зламаємо та зруйнуємо основні та непорушні сьогодні поняття, а також опозиції, як от опозицію між цілковитою випадковістю та детермінованою причинністю. Можливо, ми прорвемося, ідучи цим шляхом, до такого рівня явищ, де ці категорії вже доведеться замінити якимось зовсім іншими, а саме такими, що не допускають названого взаємного виключення (порядку та випадковості). Зрештою, подібне сталося (щоправда, у значно менших масштабах) у фізиці, коли вона перетворилася з класичної на квантову.

Тому я вважаю (підводячи підсумок), що коли парапсихологічні явища насправді існують, то для того, щоб таку реальність освоїти, науці насамперед доведеться перебудувати себе від підстав. А позаяк усе, що відбувається і відбуватиметься згодом у межах цих явищ, завжди залишатиметься недостатнім стимулом для поштовху в керунку такої тотальної трансформації всієї будівлі науки, водночас практичні й теоретичні міркування свідчать на користь того, що коли дійде до інкорпорування отих дивовиж у сферу науки, то це трапиться лише завдяки такій переміні науки, яка стане результатом поступу, не натхненного ні самою парапсихологією, ні тих, хто нападає на неї по усьому фронту. Наука, образно кажучи, у своєму невпинному пізнавальному зростанні нарешті досягне тієї висоти, з якої природа екстрасенсорних реалій розкриється, так би мовити, між іншим, побічно, даючи принагідний, а не ексклюзивний виграш, не той, про який ішлося на усьому шляху до нього. Принаймні, такі мої переконання в цьому питанні. Sed tamen potest esse totaliter aliter[92].

Краків, жовтень [19]74 [року]

[84] Той, хто добровільно відмовився від свого права, не може оскаржити його порушення (лат.).

[85] Виживання духів (англ.).

[86] Принагідно (лат.).

[87] Дух часу (лат.).

[88] У строгому значенні (лат.).

[89] Пошук інформації (англ.).

[90] Зведення до абсурду (лат.).

[91] Третього не дано (лат.).

[92] Проте загалом усе може бути інакше (лат.).

Зоряна інженерія

І. Зв’язок у космосі

У минулому десятилітті ми стали свідками появи нової галузі пізнавальної діяльності людини — футурології, а вже незабаром — її дискредитації, позаяк прогнози, спрямовані в майбутнє близько 2000 року, скандально розминулися з реальними подіями вже в першій половині 1970-х років. Футурологія не врахувала у своїх прогнозах ні екологічну кризу нашої цивілізації, ні енергетичну кризу, ні економічний крах найзаможніших капіталістичних держав, тому повсюдне розчарування її невдачею треба вважати природною реакцією. У цій розвідці я не маю наміру розглядати причини цієї невдачі, якими б значними вони не були. Радше я б хотів приділити трохи уваги питанню, яке начебто не має, або майже не має нічого спільного з футурологією, а саме: позаземним цивілізаціям, оскільки їхнє виявлення пролило б нове світло на подальшу долю людства.

Справді, американсько-радянський проект CETI (Communication with Entroterrestrial Civilizations[93]), який об’єднує переважно астрофізиків обох держав, можна розглядати як своєрідну «футурологію на іншому кінці шкали часу». Але, оскільки цивілізацію, котра існує серед зірок, можна помітити на астрономічній відстані лише тоді, коли її технологічна діяльність характеризується понадземним розмахом, тож коли ми балакаємо про космічні цивілізації, то маємо на увазі не всі існуючі цивілізації, а лише ті, які просунулися в розвитку далеко попереду нас. Таким чином, ми наче опиняємося в становищі дітей чи підлітків, що обговорюють діяльність дорослих; а оскільки з’ясування того, що роблять дорослі, насправді показує молодим людям, які можливі життєві кар’єри чекають їх попереду, то й відкриття позаземних цивілізацій також стане внеском у знання про якнайбільш земні, наші власні майбутні долі.

Серед експертів CETI панує одностайність щодо двох і лише двох способів виявлення «Інших у космосі». Ми можемо дізнатися про їхню присутність або приймаючи надіслані ними сигнали, або помічаючи астрономічні симптоми їхньої несигнальної роботи. Що стосується взаємозалежності між космічним зв’язком і космотехнікою, то вона логічно зрозуміла. Встановлення такого зв’язку передбачає сигнальний намір відправників, оскільки йдеться про акт спілкування, а ніхто не спілкується, якщо не хоче. Однак космічна інженерія, або, як її зазвичай називають, зоряна інженерія, яку практикує високорозвинена цивілізація, не повинна передбачати намір спілкування.

Ця відмінність аж ніяк не тривіальна. Як засвідчують навіть найпростіші оцінки, доступна потужність передавачів, що дали би змогу налагодження міжзоряного зв’язку, мусить бути такого ж порядку, як потужність пересічної зірки розміром із Сонце, якщо сигнали надсилаються ізотропно, тобто, в усіх напрямках. Ця необхідна потужність спадає до крихітної частки зоряної, якщо передавач випромінює сигнали у чітко сфокусованому пасмі (анізотропно). Але зв’язок через такі добре сфокусовані канали передбачає попереднє розпізнавання одержувача відправником, тобто встановлення астрономічної адреси. Якщо адресат не знайдений, надсилання сигналів вузькими пучками — безнадійна справа. Шанс, що лист, написаний посеред Сахари і покинутий там, досягне адресата в Австралії чи Патагонії (бо його хтось доброзичливий підбере з піску, щоб переслати поштою), набагато більша, ніж імовірність надходження надісланого наосліп пучка сигналів до адресата — планети, не лише населеної, але й спорядженої приймальним апаратом, біля якого безугавно хтось чергує. Отож, якби зв’язок у космосі здійснювався лише або майже винятково анізотропно, ми могли б приєднатися до цієї мережі лише завдяки сприятливому випадкові, який поставив би Землю на перетині з каналом, що постав між двома цивілізаціями, які систематично спілкуються між собою. Сподіватися на такий корисний, проте малоймовірний збіг обставин як основу всього проєкту CETI не варто. З цієї причини зацікавлені астрофізики дотримуються вельми оптимістичної концепції щодо природи — а якщо відверто, то хотілося би сказати, щодо характеру! — відправників. Отож, вони припускають, що кожна цивілізація, яка має для цього технічні засоби, сигналізує про свою присутність, наче це є обов’язком для високорозвинених. Це ухвалене за замовчуванням припущення виглядає очевидним, оскільки астрофізики CETI вважають цивілізаційну щільність Космосу низькою, позаяк досі не вдалося отримати жодних згенерованих сигналів. Але ж не можна заперечувати також міркування про те, що високий рівень технологічної справності передбачає ізотропну передачу сигналів як по суті благодійну діяльність. Термін «благодійність» не пролунав у роботах CETI, але я його використовую, оскільки насправді йдеться про надзвичайну щедрість стосовно нерозвинених цивілізацій. Отож, кожна така доброзичлива цивілізація повинна активувати передавач із потужністю зоряних масштабів або лише трохи меншою, щоб інвестувати таку енергію в передавання сигналів без наявності конкретної адреси (ізотропне), а оскільки, згідно з теорією інформації, сигнали можна легко розпізнати власне як сигнали лише тоді, коли пропускну здатність каналу використовують незначною мірою, тобто, коли повідомлення передають із високою інформаційною надмірністю, відтак ця «благодійна» трансляція має бути величезним марнуванням ресурсів. Енергетичні кошти зв’язку становитимуть лише мікроскопічну частку зоряної потужності лише в тому разі, якщо адресати, знаючи взаємне розташування, спілкуються за допомогою добре сфокусованого, наприклад, лазерного або мазерного пучка. Отож, «благодійність» полягає в готовності ужити потужність, яка в мільйони разів перевищує необхідну для спілкування членів «космічного клубу». Для того, щоб ввести до цього «клубу» ще нерозпізнану цивілізацію, потрібні власне величезні затрати енергії.

Далебі, в Космосі мусили би панувати достоту досконалі міжцивілізаційні стосунки, якщо порівнювати їх із міжнародними на Землі, якби там повсюдно зобов’язувало таке правило великодушного альтруїзму, як геть марнотратливої безкорисливості. Як відомо, заможні країни Землі переказують менше одного відсотка свого національного доходу в рамках надання допомоги нерозвиненим, та й то в форті благ, кошти яких частково повертаються донорам. Якби аналогічне співвідношення було чинним у Космосі, жодна цивілізація з потужністю, меншою, ніж сонячна в квадраті (тобто близько ста сонць) навіть не подумала би запустити передавач, що працював би навсібіч. Як слушно зауважив один відомий радянський астрофізик, питання виявлення сигналів виглядає достатньо простим, бо ми за мовчазною згодою поклали обов’язок сигналізування на всіх тих, хто має для цього матеріальні ресурси. Тож варто собі усвідомити, що цивілізаційна щільність Галактики може бути відносно високою, попри те, що водночас у ній переважає радіотиша, якщо судити з нашого досвіду приймачів сигналів.

Крім того, носієм інформації не конче мусять бути радіо чи світлові хвилі. Неможливо заздалегідь виключити випромінювання частинок, навіть якщо воно буде технічно складним, а тому недоступним для нас станом на зараз. Тепер астрофізики кажуть про можливості лазерного зв’язку, але, певна річ, вони не казали про це кілька років тому, коли ми ще не знали принципу роботи лазера. Можливо, існують техніки, ефективніші в спілкуванні, ніж лазерні, і цивілізація, яка ними володіє, вважає, що замість того, щоб витрачати ресурси на встановлення зв’язку за допомогою примітивної з її погляду техніки, краще дочекатися, поки потенційні одержувачі самі винайдуть досконаліші техніки.

Подібні дилеми спонукали радянського астрофізика Кардашова [Микола Кардашов, 1932–2019] постулювати міжгалактичний зв’язок. Вища цивілізація не знає, до якої з зірок власної галактики надсилати сигнали, оскільки зірки з населеними планетами, без сумніву, становлять мізерну частку сукупності всіх зірок. Натомість кожна зовнішня галактика є ціллю, трохи більшою за цятку, тому може краще надсилати виклики іншим галактикам, розташованим на відстані щонайменше мільйона світлових років. Щоправда, і тут потрібна достоту зоряна потужність, аби сигнал «пробився» крізь усе туманнісно-зоряне природне випромінювання. Ба більше, міжгалактичний зв’язок не можна розглядати як космічний двосторонній зв’язок, оскільки тут гасло відокремлене від відповіді, принаймні, мільйоном років. Що можна повідомити в розмові, якій притаманний власне такий темп постановки запитань і відповідей? Мабуть, нічого більшого, окрім самого факту існування передавача повідомлення.

Неважко уявити собі аргументи, висунуті проти такого проєкту в вищій іншогалактичній цивілізації. Як же, скажуть його критики ентузіастові, ми маємо перетворити одну зі зірок поблизу нас на передавач, здатний до безугавного спрямованого випромінювання упродовж астрономічного часу, припускаючи, що сигнал буде прийнято в кращому випадку через мільйон років? При цьому той сигнал і відповідь на нього будуть позбавлені для обох сторін будь-якої пізнавальної вартості, адже за час між передачею й отриманням відповіді на нього, тобто упродовж мільйонів років, кожна інформація мусить цілковито застаріти. Отже, чи варта ця галактична гра зіркової свічки?..

II. Міражі антропоцентризму

Цитована нами вигадана розмова ентузіаста міжгалактичного зв’язку з його критиком, природно, дуже спотворена антропоцентризмом. Поки ми залишаємося на Землі, поки проблеми, з якими маємо справу, є проблемами земної історії, отож цивілізації, хоча й однорідної, оскільки її створили біологічно й екологічно однорідні істоти, якими є люди, поки що не береться до уваги «антропологічний співчинник» цих проблем, це не конче мусить бути згубним для ефективності вирішень. Проте, вирушаючи у Космос, ми повинні з максимальною ретельністю й підозріливістю переглянути всі засновки нашого мислення, які є результатом локального, людського історичного досвіду. Простий приклад, запозичений із історії астрономії, продемонструє, яким значним може бути внесок отих наших неусвідомлених уявлень ув об’єктивну реальність спостережуваного Всесвіту. Отож, коли ми порівняємо між собою уявлення про найближчі до нас планети, Марс і Венеру, у тій постаті, як вони поволі консолідувалися в спостережній астрономії за останні сто років, ми помітимо явище, настільки ж дивне, як і несподіване. По-перше, обом цим планетам спостерігачі приписували властивості, максимально наближені до земних. Відтак щільність атмосфери Марса систематично завищували, а щільність атмосфери Венери — занижували порівняно з фактичним станом. Те ж саме стосувалося відсоткового вмісту кисню та водяної пари в атмосферах обох цих планет. Одним словом, планетологи діяли так, ніби вони цілком рефлекторно визнавали Землю як «еталонне тіло», на яке інші планети мали б бути дуже схожі, — тією мірою, якою вони схожі за такими астрономічними параметрами, як відстань до Сонця, маса тощо.

По-друге, в міру того, як чергові уточнення даних спостережень ускладнювало або навіть унеможливлювало усталення землеподібної природи обох названих планет, астрономи вдалися, знову ж таки несвідомо для себе, до іншого викруту — також геоцентричного за характером. Отож, у XIX столітті поволі почала консолідуватися думка про те, наче Венера була планетою, «молодшою», ніж Земля, і тепер представляє такий стан речей, який панував на Землі мільйони років тому, натомість Марс у аналогічному зображенні мав би бути планетою, набагато «старшою», ніж Земля, отже, представляє стан, який Земля досягне через мільйони років. Зокрема, Венеру розглядали як планету у фазі величезних вулканічних і тектонічних поштовхів, вкриту гарячими океанами, в яких кипить первісне життя, можливо, таке, що відповідає земному мезозоєві. Марс водночас був пустелею, що поступово втрачає останні залишки кисню та води, основним свідченням чого, за словами Скіапареллі [Giovanni Virginio Schiaparelli, 1835–1910], мали послужити канали, доказ героїчної боротьби марсіанської цивілізації з дедалі дошкульнішим браком умов для життя. Як ми бачимо, завдяки цьому три окремі небесні тіла, Венера, Земля і Марс, були об’єднані в логічно цільну систему, утворюючи послідовне і прозоре ціле, в систему переважно історичного характеру, оскільки вони співіснували в ній поруч, на трьох планетах, як минуле, теперішнє та майбутнє Землі. Особливо необхідно підкреслити той факт, що ця цілісна картина не була чиїмось окремим винаходом, але мислення планетологів спонтанно і неухильно схиляло їх до її створення та сприйняття. Як нам відомо, в сучасній планетології від цього образу не залишилося й сліду, оскільки він був неправдивим від початку до кінця. Земля ніколи не була в минулому схожа на Венеру і ніколи не буде схожою в майбутньому на Марс. Висновок, зроблений із цієї особливої астрономічної перипетії, стосується, либонь, не тільки розвитку планетології в її історичному перебігу, позаяк її значення має набагато загальніший характер. Цей висновок демонструє нам, що людина для того, щоб подумки охопити явища, які вивчає, використовує суму накопиченого досвіду з тієї простої причини, що вона не може послатися ні на що інше, крім цього досвіду.

Якщо вістря цього висновку ми скеруємо до проблеми CETI, то легко можемо накликати на себе численні підозри щодо антропоцентричних чинників, глибоко прихованих у наших гіпотезах стосовно космічних цивілізацій. Можливо, першим таким чинником є мовчазно схвалена експертами передумова безперервності цивілізаційного зростання. Це, по суті, необхідна для концепції міжзоряного зв’язку передумова, оскільки, якби цивілізації Космосу не посилювали енергетичної потужності, вони не змогли б здобути засобів для здійснення цього зв’язку. Ще кілька років тому думка про те, що експоненціальне зростання в сфері технологій може натрапити на якийсь непрохідний бар’єр, викликала серед експертів, принаймні, сумніви. Тоді радше панував повсюдний оптимізм щодо засадничої безмежності цього зростання. Попри те, що вплив різних криз, які нині нам дошкуляють (від енергетичної до економічної), ще не встиг об’явитися в мисленні фахівців, об’єднаних довкола проєкту CETI, я вважаю дуже ймовірним, що в цьому мисленні відбудеться достатньо потужний песимістичний поворот, а саме, що той відчутний нині бар’єр чи просто перешкоду в зростанні, яку ми відчуваємо на Землі, чимало експертів захочуть перенести у Космос, стверджуючи, що й високі цивілізації, мабуть, мають свої проблеми з марнуванням сировинних ресурсів, дефіцитом енергії, одним словом, вони можуть зважати на сонця так само, як ми зважаємо сьогодні на мегавати. Однак узагальнення на увесь Всесвіт розсудливого за інших обставин принципу «по Савці й свитка» може виявитися так само поквапливим і так само спотвореним антропоцентризмом, як згадані нами приклади побудови моделей Марса і Венери за образом і подобою Землі. Річ не в тому, щоб змінити колишній безмежний оптимізм щодо долі цивілізації на так само однобічний, безмежний песимізм, аби протиставити неминучість історичного краху безмежним можливостям розвитку, — обох цих крайнощів краще уникати власне тому, що вони є крайнощами. Необхідно радше видобути на поверхню всі оті замовчувані, неусвідомлені засновки, на яких експерти CETI будували свої образи космічних цивілізацій, що підтримують міжзоряний чи навіть міжгалактичний зв’язок, і тоді виявиться, що оті засновки насправді були на 180 градусів обернені до ситуації людства. Тим часом, коли людство просто робить те, що йому зазвичай доводиться робити, спонукане або змушене до конкретних дій усією його поточною ситуацією (причому, головний закид, який може висунути йому будь-який раціональний космічний спостерігач, зводиться до діагнозу, що людство реагує на свою екзистенціальну ситуацію мало ефективними, а тому неоптимальними, чи навіть явно марнотратними способами), то оті високі цивілізації Космосу, про які думали астрофізики CETI, мали поводитися відповідно не до того, що їм заманеться, а того, до чого спонукає їх історична ситуація. Отже, згідно з цією мовчазною, нібито самозрозумілою концепцією, ми мусимо перебувати під потужним поневоленням умов, на які не маємо жодного впливу, або дуже мало можемо вплинути; натомість «вони» мали би перебувати в королівстві повної, необмеженої свободи дій. Нам усе ще доводиться вибирати між альтернативами, кожна з яких має не тільки свої переваги, а й недоліки, ми часто опиняємося в ситуації вибору між меншим і більшим злом (наприклад, сьогодні це ситуація вибору, коли максимізація енергоефективності гостро суперечить інтересам збереження навколишнього довкілля), натомість «вони» більше не мусять обирати таким чином, позаяк подібні дилеми залишили в минулому раз і назавжди. Такі уявлення є проявом утопічного мислення, що нам нашіптує, що ми мусимо наполегливо працювати, щоб подолати наполегливу працю, себто людство прагне до золотого віку, коли взагалі не доведеться ні для чого працювати. Подібні роздуми змушують нас втямити, яка утопія, завуальована технічними міркуваннями, крилася в фундаменті гіпотез, запропонованих ученими асоціації CETI. Ця препарована, видобута на яву утопія каже нам, буцімто кожна цивілізація не тільки переходить до дедалі вищих рівнів технологічного контролю над своїм планетарним і навіть астрономічним оточенням, але водночас покидає зону, повну перешкод для розвитку, щоб, залишивши її у віддаленому минулому, здобути безмежно розширювану владу над своєю власною природою та над природою усього Космосу. Чому, однак, цього не трапляється на кожному відтинку шляху цивілізаційного розвитку, якому притаманні власні типові проблеми, а також їхні, можливо, альтернативні шляхи вирішення — невідомо. Хочеться сказати, що людській думці в майбутньому, а передусім у далекому майбутньому, властивий особливий комфорт, так наче перешкоди, які доводиться долати в ході історії, були самим лихом, нещастям і фатальним поворотом долі, а не невід’ємною частиною історії, а водночас пересторогою, що давало можливість для розвитку. Хіба ж не очевидно, що якби на початку антропогенезу на всій Землі панували справді райські умови, якби первісні людські популяції могли мати там усе без праці та соціальної організації, наша цивілізація ніколи б не постала? Тому ми можемо стверджувати, що у Всесвіті не існує нічого подібного до чудового гармонійного розвитку, ідеально вільного від колізій, безперервно експоненціального, який позбувається всіх дилем, як вибору між взаємовиключними шляхами та цінностями. А якщо так, то до усієї проблеми космічних цивілізацій варто би придивитися ще раз — із самого початку.

III. Від сфери Дайсона до технології «чорних дір»

Як було зазначено вище, максималістська спроба розглянути питання космічних цивілізацій вимагала би часу й зусиль, на які я не можу собі дозволити. Тому хочу обмежитися у своїх зауваженнях згаданим у заголовку питанням «зоряної інженерії».

Сказане досі мало лише визначити напрямок для подальших міркувань. Під «зоряною інженерією» ми розумітимемо, нагадаю, цілеспрямовану діяльність розумних істот (або їхніх творінь) такого розмаху, що вона стає помітною на астрономічних відстанях. Отож, шукаючи уявою технічні розробки, що характеризуються таким грандіозним розмахом, астрофізики CETI вигадали кілька доволі своєрідних, маю визнати, артефактів — штучних витворів, сировиною чи «напівфабрикатом» для яких мала послужити космічна матерія. Так, американський астроном Фрімен Дж. Дайсон [Freeman John Dyson, 1923–2020] є автором гіпотези про те, що високорозвинені цивілізації перебудовують свої планетарні системи з нуля, виробляючи планетарну субстанцію — величезну, порожнисту, тонкостінну сферу, звану сферою Дайсона, яка оточує їхнє власне сонце. Вони чинять це, щоб заповнити внутрішню, обернену до Сонця поверхню отієї тонкостінної сфери, яка отримує сонячне світло, цілковито уживаючи його для технологічних цілей. Таким чином, зірка, оточена сферою Дайсона, стає космічно непомітною, а її присутність можна виявити лише завдяки тепловій енергії, яку вона випромінює в навколишній простір, оскільки цей — тепловий — тип енергії є останньою фазою її цивілізаційного ужитку. А отже, каже Дайсон, у Космосі треба шукати тіла, які не світяться, а лише випромінюють теплову енергію, тіла з температурою близько 300 градусів Кельвіна: власне вони й є осередками високорозвинених космічних цивілізацій. Коли цій ідеї закинули безглуздість, Дайсон відповів, що він і сам бачить безглуздість такої позиції, тим не менш, сфери такого штибу, безумовно, будують, позаяк якщо річ можна побудувати, її обов’язково побудують: немає такого безглуздого започаткування, сказав Дайсон, за яке б не взялися якісь розумні істоти. Я не знаю, скільки умисної злостивості, а скільки бажання врятувати власну концепцію, було приховано в цій поставі. Може варто лише зазначити, що сфера Дайсона аж ніяк не є вирішенням проблеми неконтрольованого демографічного вибуху, оскільки, якою б великою вона не була, поверхня сфери Дайсона скінченна, отже, зазнає перенаселеності, як і кожна звичайна планета. Таким чином, будівництво сфери Дайсона, будучи фактично гігантським започаткуванням у сфері космічної архітектури, є також актом спорудження фатального сліпого завулку для кожної цивілізації, що експоненціально розмножується. Отже, мало того, що це нісенітниця в культурному розумінні; водночас ідеться про роботу, неефективну через обрану мету (здобути «новий життєвий простір»).

Дайсон також звернув увагу на можливість використання цивілізацією для технологічних цілей гравітаційної енергії, обмежившись демонстрацією того, як цивілізація, що населяє планету, яка обертається навколо подвійної зоряної системи, могла би використовувати одне зі своїх сонць для прискорення космічних апаратів у своєму гравітаційному полі. Це вже цілком реальна можливість, але для нас вона малоістотна, оскільки такі роботи годі розгледіти зі значної відстані.

Розсудливішу, а водночас набагато сміливішу програму зоряної інженерії окреслив радянський астрофізик Й. Шкловський [Йосип Шкловський, 1916–1985] (у своїй книжці «Всесвіт — Життя — Розум»), вказуючи на шанси маніпулювання зоряними процесами, які, будучи відповідним чином модифіковані свідомою суті справи цивілізацією, могли би постачати їй потрібну сировину. У зв’язку з цією гіпотезою він також писав про можливість дистанційного «підпалу» зірок, тобто перетворення їх на Нові Зірки (завдяки потужним лазерним пристроям), хоча про суто технологічні переваги, які можна було би отримати від такого «запалювання» зірок, промовчав.

Цими процитованими прикладами фактично обмежується перелік досі опублікованих концепцій зоряної інженерії, — хіба що додати до них найсміливішу з-поміж усіх ідею, що звучить для нас сьогодні геть фантастично, автор якої вже згаданий Кардашов. Його ідея ґрунтується на наявності в Космосі так званих чорних дір, що є, мабуть, найбільш своєрідними об’єктами сучасної астрономії. Чорна діра — це зірка, яка колапсувала під власним гравітаційним горизонтом, коли вигоріли її ядерні ресурси. Зірка засадничо зазнає дії двох протилежних сил — доцентрової гравітації та відцентрового тиску випромінювання. Коли, примітивно кажучи, зірці вже немає чого протиставити доцентровому тяжінню, оскільки вона «вигоріла», вона починає руйнуватися, набуваючи дедалі більшої щільності, аж поки нарешті не досягне достатньо малого розміру, визначеного так званим радіусом сфери Шварцшильда [Karl Schwarzschild, 1873–1916], й замкнеться в «гравітаційній могилі». Жодні частинки, жодні світлові промені вже не можуть покинути її, оскільки, згідно з рівнянням Айнштайна [Albert Einstein, 1879–1955], навіть швидкість світла стає недостатньою для подолання гравітаційного «різкого замикання». Така зірка стає «чорною дірою», невидимою для всіх зовнішніх спостерігачів, і її можна зауважити лише завдяки тому, що вона продовжує притягувати тіла навколо себе. Сучасна астрономія припускає наявність «чорних дір» у певних системах подвійних зірок, у яких один компонент системи непомітний, але справляє певний вплив на інший (до прикладу, таким чином, що притягує зовнішні шари газової атмосфери іншої зірки, і цей газ, обертаючись навколо «чорної діри» по спіралі, що затягується, перш ніж упасти в неї й нарешті зникнути, будучи засмоктаним під гравітаційний горизонт, набуває величезної енергії, що дається взнаки короткими, потужними спалахами в рентгенівській частині електромагнітного спектру). Інший радянський астрофізик, Сахаров [Андрій Сахаров, 1921–1989], докладніше займався математичним моделюванням умов усередині чорної діри і показав, що коли прийняти певні початкові умови, чорна діра не мусить виявитися для всіх, хто в неї входить, смертельною пасткою. За певних початкових умов можлива така, погодьмося, незвичайна, ба навіть фантастична послідовність подій. Спостерігач, наближаючись до гравітаційного горизонту, в певний момент проникає крізь нього і потрапляє під поверхню чорної діри. Тоді він бачить навколишній Космос зі стрімко зростаючим зміщенням світла до червіні. Якщо він перебуватиме під поверхнею чорної діри упродовж певного часу, за його власним годинником не дуже тривалого (а отже, не астрономічно довго) зміщення світла, яке надходить ззовні, буде максимальним. За цей час, короткий для спостерігача, закінчиться історія нинішнього Всесвіту. Таким чином, спостерігач, перебуваючи під гравітаційним горизонтом, може буквально «перечекати» увесь Космос, позаяк його локальний час протікає нескінченно повільніше, ніж звичайний час навколишнього Всесвіту. Він зможе спостерігати всю історію цього Всесвіту в світлі, помітно зсунутому в бік червоного боку спектра. Коли ж він почне виринати з-під гравітаційного горизонту, відбудеться потужний зсув світла, яке походить ззовні, у бік фіолету, і в цьому світлі він, своєю чергою, спостерігатиме всю історію «наступного Космосу» — тобто, те, що станеться після завершення нинішньої фази метагалактичної еволюції.

Для зовнішнього спостерігача, який перебуватиме в отому «наступному Космосі», попередню чорну діру буде видно як білу діру, з якої вийде назовні наш пірнач-спостерігач. Про те, чи було б це з певністю можливо фізично, ми не знаємо, але математично цілком можливо, адже саме таку послідовність подій представляють математичні моделі явища. Спостерігач, який занурюється углиб чорної діри, дізнається (тобто, в принципі, міг би пізнати) всю історію свого Космосу аж до кінця, але не зможе повідомити про це нікому з його мешканців (не може, позаяк світло проникає ззовні углиб чорної діри, але він уже не може покинути її). Натомість у «наступному» Космосі, в якому випірне наш спостерігач, він дізнається (у світлі, зміщеному до фіолету) про всю історію цього Космосу від його створення до моменту винурювання (з білої діри) — але там, пізнавши досконало минуле, нічого не дізнається про майбутнє...

Кажучи «попередній Космос», «наступний Космос», ми уживаємо неправильну термінологію, оскільки не існує жодного «домінуючого часу», якому підлягали би дві окремі фази колапсуючої зірки (чорна діра та біла діра), тому радше краще сказати, що згадані вище моделі стосуються розгалуженого та зрощеного Космосу («місця зростання», які видно з одного боку — «нашого» — це чорні діри, видимі з іншого боку — «не нашого» — це білі діри).

У такі астрономічні умови Кардашов вписав найсвоєрідніший з-поміж запропонованих варіантів зоряної інженерії. Припустімо, висока цивілізація чи то опинилася неподалік чорної діри, чи перетворює одну зі зірок поблизу на таку діру. То ж відтак вона може цілковито покинути наш Космос, щоб дістатися до «наступного», — образ, достоту унікальний! Щоправда, незрозумілі були б мотиви для такого вчинку, якщо зважити, що Космос, а точніше Надкосмос, розгалужений і «порослий» проходами, до яких входять крізь чорні діри, а виходять крізь білі, може містити такі частини, в яких, із уваги на панівні фізичні умови, життя не може ні тривати, ні виникати. Тож така експедиція «з Космосу до Космосу» була б розпачливо ризикованим кроком — принаймні, з погляду наших знань.

Однак сусідство з чорною дірою може бути корисним для цивілізації, що гостро потребує енергії, а також, коли вона не має наміру вирушати в цю остаточну подорож. Туманний диск, що обертається навколо чорної діри, й який поволі втягує в неї сила тяжіння, витворює величезну енергію, яку інженери могли би легше отримати за допомогою певного методу спрямованого дренажу (приміром, лазерного), ніж зі звичайної зірки. Адже відомо, що стиснуті обертанням внутрішні частини цього диска, розігріваючись, є джерелом надзвичайно потужного рентгенівського випромінювання, тобто випромінювання, яке характеризується винятково високою концентрацією енергії. Таким чином, у нашій уяві постає шанс впровадити в отой газовий диск пристрої, які черпають енергію та передають її за допомогою пучків випромінювання навіть на значні відстані.

IV. «Космічні дива»

Як сказав Й. Шкловський, будь-яке явище, штучно викликане в Космосі, має виглядати в наших очах як «диво» — у тому сенсі, в якому ми б вважали дивом спонтанну кристалізацію геть працездатного автомобіля в родовищі залізної руди. Те, що є «дивом» з погляду знання про можливість явищ, які відбуваються в ладі неманіпульованої Природи, природно, мусить становити наслідок навмисного втручання Розуму, який планує свої дії. На жаль, уважніше вивчення відмінностей між штучним явищем (наприклад, навмисно сконструйованим авто) і природним (як гравітаційний колапс зірки) провадить нас у хащі дилем, які спонукають до дивовижного висновку, що немає абсолютної, об’єктивної стійкої різниці між тим, що природне, і тим, що штучне. Адже обидві ці категорії виявляються відносними як релятивізовані до рівня знань спостерігача. Відповідь на запитання, чому різниця між тим, що є штучним, як-от зоряна інженерія, і тим, що природне, як-от безперешкодна еволюція зірок, має відносний характер і залежить від рівня технологічної ефективності, досягнутої цивілізацією, та виходить далеко за межі технологій, оскільки стосується фундаментальних взаємин між Розумом і Всесвітом.

Простим прикладом відносності природних і штучних відмінностей може послужити вивільнення атомної енергії, побачене очима людини дев’ятнадцятого століття, а іншого разу — сучасної людини. З погляду вченого ХІХ століття гриб ядерного вибуху був би природним явищем, в його очах він становив би прояв спонтанної дії сил Природи, бо такий учений не міг нічого знати про шанси навмисно ініційованої ланцюгової реакції ядерного розпаду. Але цього спостерігача відокремлюють від сьогоднішнього дня всього лиш кількадесят років історії. Наскільки ж тоді більшою мусить бути прірва, що відокремлює знання й ефективність земної цивілізації від таких цивілізацій, які практикують інструментальну діяльність десятки тисяч років! Адже різниця між природним і штучним зводиться до того, якою мірою можна втрутитися з метою переробки в потоки матеріальних подій. Людина все ще залишається істотою «природно тілесною», оскільки не здатна змінювати параметри власного тіла ні у себе, ні у своїх нащадків, завдяки маніпуляціям спадковістю. У цьому сенсі особливо обдарована людина завжди народжується природним способом, себто внаслідок такого поєднання батьківських генів, на яке ми не можемо вплинути жодним чином. Але якщо неминуче постане ота генна інженерія, про яку зараз стільки гомонять, геній міг би з’явитися на світ і природним, і штучним шляхом. Завдяки цьому образові межа між природним і штучним все ще залишається виразною. Але що було би, якби людина, взявши долю власного виду в свої руки, заходилася поступово себе переінакшувати з покоління в покоління, надаючи власному тілу та розуму властивостей, яких досі не мала? Кожне наступне покоління становило би конгломерат властивостей, частково ще природних, а частково витворених штучно, і після відповідного часу те, що генетично штучне, і те, що природне, поєдналися би в сукупність, яку поточний спостерігач не зміг би відрізнити. Таким способом відмінності між природними й штучними ознаками набувають суто історичного характеру, оскільки, щоб відокремити їх одне від одного, доведеться пізнати минуле (можливо, віддалені дії) конкретної розумної раси.

А тепер, коли ми повернемося у Космос, нам буде легше усвідомити, що там можуть існувати сфери явищ, однаково «природних» і «штучних». Припустімо, що якась космічна цивілізація кількадесят мільйонів років тому уживала для своїх цілей скупчення сферичних зірок, спричиняючи масові вибухи цих зірок, а отримавши потрібні їй ефекти або сировину, покинула цю роботу в царині зіркової інженерії. Перетворені на нові чи наднові зірки, елементи цього кульового скупчення продовжують трансформуватися вже поза сферою інженерних втручань. Як же тоді відповісти на запитання, чи є природними небесні тіла, трансформовані подібним чином? Імпульс, який спонукав їх до раптової зміни, був упроваджений штучно, але водночас те, що він спричинив, і те, що сталося згодом, точилося згідно з фізичними законами природи. Той, хто тепер вивчав би це скупчення, можливо, вже перетворене на своєрідну туманність, жодною мірою не втямив би, зокрема, на астрономічній відстані, якою була його доля колись, і що воно на певному етапі зазнало інженерного управління. Так само в Космосі можуть існувати зоряні «смітники», орбітальні поклади відходів сировини, решки зірок, згаслих через те, що хтось дренував їхню енергію завдяки «неприродному» прискоренню, — але яким, власне, чином можна упевнитися, що так воно й було?

Цілком можливо, що навіть значна частина явищ, які спостерігає земна астрономія, має саме такий заплутаний, змішаний характер, що це пізні наслідки давніх втручань, інструментальна дія, яка мала конкретні цілі, зумовлені досягнутим рівнем цивілізаційного буття. Хоча це можливо, у нас немає жодних критеріїв відсіву, застосування яких дозволило б нам встановити правильний діагноз. Основним правилом природознавства є тлумачення всіх явищ, які відбуваються природним чином. Адже фізик не допускає думки, що атомним ядрам хтось міг би надати їхні параметри подібно до того, як ми надаємо бажані параметри нашим ракетам чи авто. Тому, навіть якщо вчені виявляють об’єкти, які, згідно з їхніми попередніми знаннями, поводяться незрозуміло і загадково, — як це було, наприклад, із пульсарами, — то вони докладають зусиль, щоб уявити собі такий природний, а отже, ніким не порушений перебіг подій, що призвів до спонтанної появи цих об’єктів. Оскільки для пульсарів було знайдено саме фізичний механізм, який достатньо пояснює їхні властивості, тож у їхньому випадку не доведеться вдаватися до гіпотези зоряної інженерії. Можна припустити, що так само вчені чинитимуть і супроти всіх інших, ще не відкритих, див Всесвіту.

Таким чином, виявлення завдяки спостереженням цієї інженерії — неабиякий твердий горішок. Діагноз його виникнення ніколи не може бути цілковито певним, а до певності він може наблизитися лише для тих, хто вже самі знають усі таємниці, бо самі їх культивують!

Те, що Шкловський називає «космічним дивом», не суперечить законам Природи. Воно лише надзвичайно малоймовірне в межах дії цих законів. Воно неймовірне аж до практичної неможливості, як власне уже було сказано — кристалізація сучасного авта зі залізної руди. Отже, хоча клопоти з розпізнаванням зоряної інженерії суттєво відрізняються від тих, що постають при пошуку космічних сигналів, складно сказати, що перші менші, ніж другі. Це розпізнання не повинно сповнювати нас песимізмом, навпаки, вказуючи складну природу речей, воно водночас спонукає нас продовжувати накопичувати знання.

V. Космізація технології

Як це не парадоксально, але шукач проявів зоряної інженерії мусить керуватися в своїх діях не тільки і не стільки тим, що МОЖЛИВО за законами фізики, а й тим, що вони забороняють, унеможливлюючи певні події.

Немає жодних ознак того, що закони термодинаміки можна будь-яким чином обійти. Наприклад, не можна отримати енергію з нічого, не можна також анігілювати енергію, не можна перетворювати роботу зі 100 % ефективністю. Тож подібним обмеженням повинні підлягати й усі інженерні дії в Космосі, і саме ця обставина створює специфічні градієнти цивілізаційної поведінки.

Ми не знаємо, які види енергії можуть уживати космічні цивілізації на кожному етапі свого розвитку. Однак ми знаємо, що незалежно від того, які методи вони при цьому використовують, їхній енергетичний баланс підпорядковується рівнянням термодинаміки. Приміром, перш ніж футурологія звернулася до питань енергетики в планетарному масштабі, астрофізики проєкту CETI зауважили, що для збільшення вивільнення енергії на планеті мають бути встановлені певні межі, інакше середня температура Землі почне зростати до такого рівня, що унеможливить життя на планеті. Це пояснюється тим, що прихід і витрата енергії провадять до стану рівноваги, в якому тіло випромінює стільки енергії, скільки отримує. Виділяючи енергію, ми завдяки цьому нагріваємо Землю, і коли кількість вивільненої енергії стає на певну частку порівнянною з енергією, яку Земля отримує від Сонця, її теплова рівновага порушується. Тому вже тепер розглядається виведення на позаземні орбіти енергетичних станцій, які б вловлювали сонячне випромінювання і передавали його короткохвильовими пучками на приймальні станції на поверхні земної кулі. Така станція, скажімо, з 40-відсотковою ефективністю, переказувала би на Землю лише оті 40 % корисної енергії, випромінюючи решта 60 % у космічний вакуум, завдяки цьому серйозно заощаджуючи тепловий баланс нашої планети. Якщо ж приріст технологічних можливостей триватиме, тоді було б доцільно виводити на орбіту не лише пристрої для вловлювання сонячного випромінювання, але й цілі виробничі одиниці, оскільки таким чином їхній енергетичний баланс можна вилучити з балансу планети, на яку оті літаючі Нові Гути відправляли б уже не просто енергію, а готову продукцію за певною технологією. Такі екстраполяції, якщо їх продовжити в дуже віддалене майбутнє, припускають формування градієнту технологічної космізації або технік, які відчужені від планети. А оскільки енергоспоживання полегшується в міру того, що більша концентрація потоків цієї потужності, то логічно насувається потреба уміщення космізованих виробничих одиниць не поблизу рідної планети, а радше поблизу Сонця, адже там вони працюватимуть у енергетично вигідніших умовах. Варто зазначити, що космізація технології — це, властиво, використання Космосу як охолоджувача для теплових машин, причому охолоджувача, якого жодною мірою не можна термічно перевантажити, позаяк для всіх практичних цілей здатність Космосу до теплового поглинання нескінченно велика. Звісно, енергія, що приводить у рух виведену за межі планети технологію, не конче мусить бути тепловою, але це не змінює суті справи, оскільки кожен різновид уживаної енергії поступово деградує, щоб наприкінці свого шляху перетворитися на теплове випромінювання, від якого власне треба рятувати планету. Як уже зазначалося, до згаданих вище висновків спонукає визнання універсальності законів термодинаміки. Таким чином, виявляючи те, що фізично неможливо, ми полегшуємо розпізнання можливого і завдяки цьому визначаємо напрямок майбутніх інструментальних робіт.

Представлений космічний «ейод» земної технології, здається, суперечить гучній сьогодні інноваційній директиві, яка нав’язує потребу імітувати всередині технології типові біосферні процеси, а саме: замкнуті цикли циркуляції матерії й енергії. Необхідно, однак, зауважити, що розв’язання циклічного типу, хоча й бажані та достоту незамінні в найближчому майбутньому, не можуть рокувати тривалого поступу, позаяк усі технічні види діяльності, які не покидають Землі, залишаються вбудованими в її біосферу. Тому існує величина, яку треба назвати максимальною цивілізаційною ємністю планетарної біосфери. Така біосфера є своєрідним гомеостатом, в якому відбувається циркуляція матерії й енергії від неживої природи до живої і — за циклами зворотного зв’язку — назад. А оскільки з термодинамічного погляду біосферний гомеостат є тепловою машиною, позаяк він поглинає сонячне випромінювання, щоб підтримувати своє існування, і на останніх стадіях життєвих процесів деградує його до теплових рухів, то завдяки цьому антиентропійна частина робота цього гомеостату (тобто, життя) разом із ентропійною частиною (тобто, з розкладанням) має залишатися в положенні рівноваги. Отож, максимальна цивілізаційна ємність біосфери просто дорівнює всім надходженням і витратам енергії системи. Іншими словами, природну біосферу можна було би замінити на її технічно створений еквівалент, у рамках якого біомасу рослин і тварин замінили би людські організми, скажімо, фотосинтезом, замість рослинами, поралися би відповідні пристрої, які творили би кормові субстанції для людей і продукували кисень для атмосфери. На такій Землі більше не було б живих істот, окрім людей. Щоб бути стійкою, така система мала би відповідати у царині енергетичного балансу умовам, подібним до тих, яким раніше відповідала замінена нею біосфера. Цей образ залізного технологічного вовка, який вжерся в живе тіло біосфери (наче вовк у коня, як розповідає про це барон Мюнхгаузен в одній зі своїх казочок) і послідовно перебрав на себе її функції, здається нам відразливим і геть неприйнятним, тому не думаю, що йому можна надати бодай якесь прогностичне значення.

Цей образ лише змушує нас усвідомити, що, залишаючись на планеті, людина не може серйозно перевантажити біосферу своїми технологіями, і навіть якщо замінити ними роботу живих мас біологічних систем, вона не звільниться від системних обмежень, позаяк мусить або «уміститися» разом зі своїми технологіями в енергетичному балансі системи, або довести цю систему до перегріву, що й її також згубить. Як ми знаємо, специфічний різновид екзистенційної конкуренції, який людина несвідомо запустила проти інших живих ґатунків своїми технологіями, вже нині почав загрожувати й її життєвому середовищу. Цю загрозу, значною мірою породжену марнотратними бундючними проєктами, можна зменшити завдяки замиканню виробничих процесів у циклічних оборотах, але конкурентний характер співіснування цивілізації та біосфери усунути неможливо. Практично немає технологій, які б не зазнавали жодної шкоди продуктивності через те, що їх «освоюють» так, аби вони сприяли розповсюдженню позалюдських форм життя. Усі ці обставини, разом узяті (а отже, антагонізм технології та цілісності біосфери, який можна звести до мінімуму, однак, годі позбутися його цілком; гранична екскректорна ємність атмосфери, океанів і біосфери; суперечність між потребою підтримувати глобальний тепловий баланс і потребою в техноенергетичному зростанні) призводять до того, що будучи ще одним історично необхідним кроком, вони, утім, не є технологією замкнутого циклу (recycling), подібною до біосферної, але таким способом переналаштування цивілізаційної діяльності, які гарантує після його повсюдного впровадження тривалий і нічим уже не обмежений подальший розвиток. Марнотратство можна і треба обертати на ощадність; екологічно шкідливим технологіям треба придавати як захист і ліки такі технології, що умисно спрямовані на підтримку живої субстанції біосфери, проте таким способом її місткість можна збільшити лише до певної міри. (Сьогодні вже можна визначити параметри цієї місткості, хоча й у приблизний, грубий, а тому непевний спосіб, оскільки ми не знаємо всіх вихідних даних, а також не орієнтуємося у фактичній складності біосферних кругообігів). Зважаючи на те, що вже було сказано вище, можна й надалі стверджувати, що після фази надлишку та марнотратства у сфері технологічної роботи має настати фаза технологій, які функціонують у замкнутих циклах згідно з еволюційно-біосферним зразком, але не як завершальна фаза, позаяк кроком, який радикально вийде за межі системних обмежень, буде допіру космізація дедалі більшої частини інструментальних праць цивілізації.

VI. Майбутнє Землі

Досі ми двічі представили окремі особливості зоряної інженерії, один раз спостерігаючи їх наче ззовні, відповідно до засновків проєкту CETI, коли ми казали про них як про «космічні дива», а вдруге «зсередини» , а саме — міркуючи про те, які обставини історичного й еволюційного характеру могли би підштовхнути людство на шлях космізування технологічних робіт. Однак ці образи належить спорядити подвійним застереженням.

По-перше, зоряно-інженерне розширення започаткованих планетних робіт не є універсальною потребою, оскільки цей крок залежить від комплексу політичних, економічних і популяційних чинників, які можуть чи то відволікти від його здійснення, чи то радикально скасувати. Наприклад, цивілізація, яка провадить політику жорсткої демографічної стабілізації, тобто та, чиє населення, навіть при високому індивідуальному рівні життя, залишається незмінно малою часткою всієї біологічної маси біосфери, може відмовитися від космізації технології без жодної шкоди для себе. Зрештою, легко збагнути, що якби населення Землі ніколи не перевищувало мільярда, усталилося на цьому рівні та невеликого коливання навколо досягнутої рівноваги, то кількість енергії, виробленої на душу населення, навіть якщо припустити далекосяжне зростання виробництва, ми утримували б на рівні, нешкідливому для біосфери. Утім, той факт, що населення планети сягає чотирьох, восьми чи двадцяти мільярдів, не заперечує його поступового скорочення упродовж кількох поколінь за відповідно скерованої демографічної політики. Щодо суперечок, які провадять наталісти й антинаталісти, я не висловлююся, оскільки подана вище заувага має на меті лише показати обставини, за яких технологічна діяльність не потребуватиме космізації.

По-друге, перехід від однієї фази технологічного розвитку до наступної завжди становить не лише складну, а й важку дилему. Як я писав про це в «Сумі технології» (str. 97, I wydanie, Kraków 1964): «Перехід від одних вичерпних джерел енергії до нових — від сил води, вітру та м’язів до вугілля й нафти, а від них, своєю чергою, до ядерних — потребує попереднього отримання відповідної інформації. Лише коли обсяг цієї інформації перевищить певний «критичний момент», нова технологія, що ґрунтується на ній, відімкне нам нові енергетичні засоби та нові обшири діяльності.

Якби запаси вугілля і нафти були вичерпані, припустімо, наприкінці XIX століття, дуже сумнівно, чи в середині нашого століття ми б досягли технології атома, позаяк її реалізація потребувала величезних потужностей, ужитих спершу в лабораторіях, а потім у промислових масштабах. І тому навіть сьогодні людство ще не цілком готове перейти до виняткової експлуатації енергії атома. Зрештою, промислове використання «важкої» атомної енергії (яка виникає у результаті розщеплення важких ядер) за теперішніх темпів зростання поглиненої енергії призвело би до «спалення» всіх уранових ресурсів та елементів, близьких до них, упродовж кількох століть. Натомість використання енергії термоядерного синтезу (водню в гелій) ще не реалізоване. Труднощі виявилися вагомішими, ніж очікували. Зі сказаного випливає, по-перше, що цивілізація повинна володіти значними запасами енергії; щоб мати час на здобуття інформації, яка дасть їй змогу відкрити ворота новій енергії, а по-друге, що цивілізація повинна визнати пріоритет здобування цього різновиду інформації над усією рештою. В іншому разі вона може вичерпати доступні їй енергетичні ресурси, перш ніж навчитися використовувати нові. При цьому досвід минулого свідчить, що енергетичні витрати на отримання нової інформації зростають у міру переходу від попередніх джерел енергії до наступних. Розроблення вугільної та нафтової технологій було набагато «дешевшим» енергетично, ніж створення ядерних технологій».

Актуальність цих тверджень, написаних дванадцять років тому, вже зараз не викликає сумнівів. Ба більше, щойно тепер експерти починають враховувати в своїх попередніх розрахунках енергетичні витрати на відкриття нових джерел енергії, оскільки досі їх не розраховували та не долучали в інвестиції. Ці кошти вважали частиною приватного ризику, який бере на себе великий капітал, коли інвестує ресурси в технологічні інновації. Тепер ці витрати вже настільки величезні, що їх у капіталістичній системі можна повернути лише за умов, якщо інвестором стане сама держава, або якщо цю роботу візьмуть на себе величезні транснаціональні корпорації, які меншою мірою підпадають під вплив, а отже, й під контроль урядів. Крім того, в отих суперкорпорацій з’явилася тенденція проводити політику, яка називається «соціалізацією збитків», але не прибутку, оскільки вони усвідомлюють ризик надзвичайно коштовних починань, які мають відкрити нові джерела енергії; тож, у разі збитків, яких вони могли би зазнати, такі наддержавні підприємства сподіваються на державні субсидії (тобто, просто з кишені платників податків), натомість вони не мають наміру нікого допустити до участі в можливих прибутках. Політика великого капіталу, яка так змінюється стосовно традиційних норм, також натрапляє на чималий опір, і варто гадати, що в цій сфері, яку я не збираюся тут обговорювати, в недалекому майбутньому відбудеться кристалізування нових правил гри, які відповідатимуть ухваленим міждержавним домовленостям.

У кожному разі, вже безперечною є ота тенденція, про яку я писав багато років тому: потужного збільшення витрат на подальше енергетичне переналаштування земної цивілізації. Незалежно від того, скільки це коштуватиме зацікавленим державам (особливо тим, у які енергетична криза поцілила особливо дошкульно), атомізація енергетики, до якої вони приступають сьогодні широким фронтом, і, звісно, що майбутня космізація технологій буде ще витратнішим завданням. З огляду на обсяги необхідної попередньої підготовки на Землі та ресурси, вкладені в позаземний простір, ці роботи можуть виявитися не під силу не тільки для капіталістичних корпорацій і не тільки для окремих держав, але навіть для наддержав, якщо вони працюватимуть поодинці. Це просто означає, що об’єктивна тенденція технологічного розвитку сприятиме усуспільненню засобів виробництва, що вона спонукатиме до співпраці, стираючи, можливо, спершу в Космосі, і лише згодом на Землі, міждержавні кордони. Так може трапитися тому, що наступна, вже зоряна фаза інженерії виявиться ефективнішою та продуктивнішою, якщо вона стане результатом спільної роботи всього людства. А позаяк тиск об’єктивних умов існування завжди має потужніший вплив в історії, ніж шляхетні наміри, позаяк за ними залишається останнє слово, то цю тенденцію, що виводить знаряддя людської праці в Космос, необхідно розглядати не лише як багатообіцяюче подолання земних технічних обмежень, а й як передвісника кращого політичного майбутнього світу.

Так ми показали, за яких умов і з яких причин зоряна інженерія може виявитися наступною ланкою в розвитку цивілізації. Ця презентація чітко демонструє, що перехід від планетарної технології до космічної — це не результат якоїсь примхи, безмежно розширеної СВОБОДИ дій, але історична необхідність, себто у Всесвіті той міряє сили зоряними намірами, хто вже МУСИТЬ діяти з власне таким розмахом.

[93] Зв’язок із позаземними цивілізаціями (англ.).

Прогноз розвитку біології до 2040 року

Шістдесятирічний діапазон цього прогнозу вдвічі перевищує час, який минув, відколи Вотсон [James Watson, нар. 1928] і Крік [Francis Crick, 1916–2004] відкрили спіраль нуклеотидів як носія спадковості. Цей діапазон продиктований моїм судженням про те, що за цей період результати біологічних досліджень вийдуть за межі біології як нової галузі промисловості й уже не будуть частиною знань про життя, так само, як комп’ютерна індустрія не є частиною логіки.

Вихідною базою для прогнозу буде генетика в тій частині, яку називають генною інженерією. Досягнення результатів у цих зачатках конструктивної генетики гальмують інструментальні та когнітивні чинники. Техніка генної інженерії радикально відрізняється від традиційних проєктних технік, і хоча вона близька до хімії синтезу, проте й від неї також багато в чому відрізняється. Крім того, ця інженерія потерпає від нестачі знань у описовій генетиці. Нам іще далеко до упорядкування мап спадковості всіх тих простих систем, на матеріалі яких працює інженер-генетик. Таким чином, проєкція, покликана охопити бодай найближчі перспективи цих робіт, украй непевна. Ще менш певними мусять бути далекосяжні прогнози. Попри це, я спробую вдатися до прогнозування в рамках трифазної схеми, хоча її завершальна фаза лежить за обрієм прогнозу. Про основні можливості цієї фази я писав у «Сумі технології». Першу фазу я назву біологічною, другу — парабіологічною, а третю — трансбіологічною. У біологічній фазі і початковою сировиною, і кінцевими продуктами є існуючі живі організми, а втручання в їхню спадковість зводиться до її цілеспрямованої зміни. У парабіологічній фазі предметом операції будуть також субстанції, що демонструють лише деякі ознаки живих організмів, їхніх органів або тканин. Нарешті, у трансбіологічній фазі конструкторська діяльність буде винесена за межі біології, оскільки притаманні життю технології будуть прищеплені або перенесені на творива поза межами земного життя. Десь усередині цієї третьої фази може відбутися утворення модифікованих і синтезованих систем органічного цілого, що я називатиму технобіоценозом із причин, які коротко поясню наприкінці.

Таким чином, я пропоную украй оптимістичний і не менш ризикований прогноз, позаяк він значною мірою ґрунтується на припущеннях, які можна підтвердити гіпотезами, позбавленими будь-яких емпіричних підстав. Центральною в засновках треба визнати таку гіпотезу. Спадковий запис кожної живої істоти має дві властивості. По-перше, цей запис виник у ході перетворень, які спонтанно почалися кілька мільярдів років тому на Землі як біогенез. По-друге, цей запис приводить у рух будову, покликану створити певну систему, яку ми називаємо індивідуальним розвитком рослини чи тварини. Гіпотеза вважає обидві ці властивості роздільними. Згідно з нею, технологія будівництва, до якої вдається життя, геть не мусить обмежуватися лише тими утвореннями, які можуть поставати в ході еволюції спершу хімічних сполук, а потім зав’язків життя спонтанно, тобто, без будь-якого спрямованого на це зовнішнього втручання. Інтуїція підказує, що важче знайти субстанції, придатні рівною мірою і для самоорганізації, і для побудови організмів у її подальшому перебігу, ніж такі субстанції, які, щоправда, не можуть спонтанно трансформуватися в протоплазму, але можуть завдяки відповідному інтервенційному анастомозу призвести до начебто органічної активності. Адже еволюційне завдання мусило постати двоетапно: життя мусило передусім виникнути, і щойно потім могло відбуватися видоутворення. Якщо специфічні умови навколишнього середовища послужили цій появі як риштовання, від якого не залишилося й сліду, то можна натомість апріорі припустити, що розум і знання можуть шукати тих чи інших риштовань у ширшому діапазоні станів речей, ніж біогенез. Водночас не йдеться про побудову якихось «готових» організмів чи псевдоорганізмів, а лише про започаткування процесів, які, будучи зчеплені нами, рушать уже самі, як двигун завдяки стартеру. Іншими словами, я певен, що набір систем, здатних спонтанно виникати з неживої матерії, менш потужний, ніж набір елементів, які самі не можуть злитися в органічні системи, але які можна допровадити до такого зчеплення. І при цьому не йдеться про специфіку будівельного матеріалу, а лише про метод, за допомогою якого певна молекулярно закодована інформація може стати самоздійснюваним прогнозом власного структурного змісту («Слово стало тілом»). Орієнтована таким чином конструктивна діяльність обдаровує свої творіння значною самостійністю. Власне браком такої самостійності відрізняються плоди наших технологій від плодів еволюційної технології. Коротше кажучи, йдеться про доручення завдань, а не про їхнє безпосереднє виконання. Завдання, «доручене» еволюцією життю, зводиться до того, щоб тривати, всупереч довільним перешкодам, а розмаїття завад (і середовищ) збуджує видоутворюючу різноманітність життя. Конструктор може довільним чином змінити це завдання, позаяк самозбереження не завжди має бути тією властивістю продукту, в якій він найдужче зацікавлений. Тож я бачу осердя еволюційної технології в принципі «інформації, закодованої таким чином, щоб вона перетворилася на бажану матеріальну систему». Якщо ми спорядимо цей принцип енергією та матеріалами, до яких життя не має доступу, то подолаємо і ті обмеження, що притаманні всьому живому, і ті обмеження, що властиві численним нашим технологіям.

Тому я вважаю сучасну генну інженерію дитячою фазою молекулярної інженерії, як біологічної, так і позабіологічної. Нині триває накопичення знань про механізми успадкування. Постають генні бібліотеки та пристрої, які дозволяють рекомбінувати окремі гени під автоматичним (комп’ютерним) контролем. Прототипи цих пристроїв скоротили роботу, яка раніше тривала роками та місяцями, до тижнів, днів і годин. Водночас нові відкриття, як от відкриття рухомих або німих генів, що не кодують жодних спадкових рис, порушують корпус тез, які раніше вважалися непорушними. Упевненість у тому, буцімто рушієм еволюції була чиста випадковість мутацій, поставлена під сумнів. Суперечка про спосіб виникнення видів повинна спалахнути знову. Я схиляюся до пізнавально корисної версії, що два мільярди років, які відокремлюють появу прокаріотів від еукаріотів, не були ані застоєм, ані роботою випадкового перемішування, допоки не трапилася випадкова «щаслива смуга», але часом, коли генетичні структури розробили синтаксис, що розширював їхній перспективний будівельний потенціал. Наявність випадкового чинника в спадковості безсумнівна. Проте, коли ніщо в геномах не обмежує випадковості, тоді генна інженерія не вийде далеко за межі своїх поточних досягнень, оскільки кінцевого стану, що є результатом серії винятково випадкових жеребкувань, годі досягнути жодним прискореним методом навперейми, так само, як до результату жеребкувань у числовій лотереї. Якщо генератор різноманітності є випадковим, а середовище є лише обмежувачем його діапазону, ніщо, крім іншого генератора випадкових змін, не зможе симулювати такої діяльності з його ефектами. А отже, щоб мати підставу для оптимістичного прогнозу, до першої гіпотези про роздільність самозародження життя й інформаційних технологій життя як творця видів, необхідно додати другу гіпотезу про існування не лише випадкового синтаксису генів. Опрацювання непевних гіпотез у наступних припущеннях значною мірою довільне. Проте кожен прогноз ґрунтується на таких припущеннях. Йдеться про те, щоб знати, що було усталено таким довільним чином.

Сьогодні надії прихильників генної інженерії скеровані до такої галузі, як сфери її ужиткового впровадження: харчова промисловість (вже існують бактерії, що виробляють їстівні білки), фармакологія (існують мікроорганізми, що виробляють інсулін та інші гормони), енергетика (зокрема, перспективними тут видаються фотобактерії), гірничодобувна промисловість (мікроорганізми використовували в ній ще до появи генної інженерії, хоча й радше в незначних обсягах), сільське господарство, охорона навколишнього середовища, медицина. Великий капітал все ще утримується від входу в ці галузі широким інвестиційним фронтом, тому також бракує істотної підтримки для фундаментальних досліджень. До кінця століття ця ситуація має змінитися на краще. Оскільки каталог досягнень генної інженерії й її очікуваних незабаром досягнень надміру переобтяжив би мій текст, я вдовольнюся тим, що покажу межі цього етапу конструктивної біології. Першим обмеженням є кількість доступних генів. Далебі, можна гени вищих організмів переносити до нижчих, щоб бактерії виробляли, до прикладу, інтерферон, але за допомогою таких імплантацій неможливо гідрогенізувати вуглець для отримання паливних вуглеводнів, позаяк відсутні гени, які безпосередньо кодують цей процес. Можна синтезувати гени, яких не існує в природі, але гени будують і віддають накази білкам, тож доведеться спершу запроєктувати такі цикли процесів, які досі не входили до репертуару біологічного метаболізму, а це вже завдання геть іншого порядку, незрівнянно важче, ніж порівняно проста (хоча поки що копітка й довготривала) імплантація генів, узятих із їхнього існуючого у видах пулу. Це вже буде не запозичення слів зі словника, а створення неологізмів, проте, щоб неологізм мав сенс, він повинен щось означати. Власне тут ми маємо справу з другим обмеженням, визначеним діапазоном системної мінливості, адже якщо геном є диригентом над партитурою, то він не зможе змусити оркестр організму грати те, чого той не заграє через відсутність відповідних інструментів. Численні рослини не можуть самі поглинати азот із ґрунту не тому, що еволюція пропустила певний ген при їхньому створенні, а тому, що енергетика цих рослин не дозволяє цього покращення. А те, чого не виконає жоден тип хімічних реакцій, які можна запустити в живій клітині, не можна ефективно закодувати жодним геном. Однак, якщо до однакових кінцевих станів можуть провадити різні каталітичні шляхи, це обмеження матиме відносний характер і буде подолане знаннями проєктанта в поєднанні з винахідливістю, але такі глибокі переналагодження будуть досягнуті нескоро; можливо, вони відбудуться в першій чверті XXI століття. Подолання порогу скромної генної імплантації може також трапитися геть несподівано наче з іншого боку, а саме: при створенні «потворних гібридів», отриманих у результаті злиття клітин дуже далеких навзаєм видів, але вже здійснені схрещування за всієї своєї видовищності є діями наосліп, методом спроб і помилок, а позаяк не існує навіть повністю розпізнаних генних мап генодавчих організмів, успіх у вигляді придатного для використання «гібриду» буде результатом щасливого випадку, який незмога передбачити.

Третім і останнім обмеженням для креативної біології є набір фундаментальних законів природи, як от збереження енергії та закони термодинаміки. Вони мають характер заборон. Оскільки енергію неможливо витворити з нічого, а також годі перетворити меншу на більшу, цього не зможуть зробити ні модифіковані, ні повністю синтезовані організми. Недоступними для них зонами також залишаться середовища, убивчі через високу температуру або значну концентрацію радіоактивності. Однак цю недоступність можна буде спробувати подолати, коли біоконструктор почне вилучати зі своїх творінь такі неодмінні для природного життя властивості, як здатність до розмноження або термічну чутливість білків. Сказавши це, ми вже досягли межі, яка відокремлює першу, біологічну фазу експериментування з життям, від наступної, парабіологічної.

Насамперед напрошується така заувага. Колись людина як тяглову силу при транспортуванні уживала тварин, але в наші часи значно ефективніші пристрої нічим не нагадують коней. Подібного відходу від еволюційно даних виглядів і функцій природних організмів я очікую у молекулярній біології через п’ятдесят-шістдесят років, тобто в ті часи, коли вона перестане бути sensu stricto[94] молекулярною біологією, перетворившись на хімію парабіологічного синтезу. У багатьох випадках поставатимуть дилеми щодо того, правило omne vivo ex vivo[95] вже скасоване, чи ні. Такі класифікаційні клопоти виникатимуть особливо тоді, коли генна інженерія та молекулярна біологія дадуть бічний відросток у постаті творив, часто з клітинною структурою, які щоправда чітко демонструють ознаки життя, проте лише деякі, наприклад, здатність до самовідновлення або самовідтворення, або варіанти метаболізму, невідомі в жодного виду. Творива, здатні упорядкувати зростання, перетворюючи матеріал підложжя на власну субстанцію, із достатньо складною структурою, щоб вони могли, наче жива система, працювати за власним енергетичним рахунком, творива, які з погляду біолога «вмирають» після періоду зростання, а з погляду зору архітектора застигають у проєктовані форми, творива, здатні створювати конкретні предмети, створить класифікаційні дилеми радше для філософа, а не для інженера. Адже відбудеться заповнення величезної прірви між мертвою та живою матерією, а відтак спроби визначити однозначно біологічну чи небіологічну природу нових створінь стануть безглуздими і свідчитимуть лише про нашу розумову інертність. Уявімо собі розвиток творива, ініційованого в розчині, що містить іони важких металів, із таким «метаболізмом», що частинки металу, вихоплені з навколишнього середовища, концентруються всередині в нього, і коли це твориво у властивий момент виймають із живильної ванни, з нього можна буде видобути замінну частина якоїсь машини так, ніби вирізати з телячого стегна стегнову кістку. Цей образ не варто сприймати буквально, він лише має на меті проілюструвати, що означає перехід від біології до парабіології й які номенклатурні труднощі може викликати такий крок. Хоча металевий предмет постане завдяки процесам, подібним до окостеніння скелетної частини плоду, ці процеси з погляду біології є аберацією, якщо не є частиною ембріогенезу. У подібних ситуаціях ніщо, крім прийнятої конвенції, не дозволить вдатися до традиційних розрізнень. Появи полімерів, що наслідують певні властивості живих тканин, але мають водночас не притаманні їм властивості, я очікую в середині наступного століття. Вони можуть бути або продуктом псевдоорганізмів, вирощених саме задля цієї мети, або певним етапом їхнього «тілесного стану». В описаному вище образі псевдоорганізм можна було би відкинути після вилучення з нього бажаного об’єкта, проте бажаним об’єктом так само міг би бути сам отой «організм», якби йшлося про будівельний матеріал, на півдорозі між сполучною тканиною та пластичним творивом, яке повинно застигнути в заданій заздалегідь формі.

Задовго до цього, а отже, все ще в зеніті біологічної фази, і бібліотеки генів, і їхні фенотипові кореляти будуть збережені в пам’яті комп’ютера, позаяк роль комп’ютерів як бази проєктування в промислово розвиненій біології стане винятковою. Проєктант розігруватиме різні варіанти чи то рекомбінації особливостей природних систем, чи згодом — компонування псевдоорганізмів зі заздалегідь заданими, а отже, немовби замовними параметрами й функціями. Він базуватиметься на блок-схемах і аналогових моделях, розроблених на пробу комп’ютером, у якому попередньо були запрограмовані фізико-хімічні умови цього земного чи позаземного середовища, а також той ґатунок завдання, яке проєктоване творіння має там здійснити. В обмеженому обсязі цього прогнозу неможливо бодай лише назвати основне застосування генетичної та парабіологічної інженерії, але варто зазначити, що ці завдання не обмежуватимуться втручанням генетично модифікованого чи змодельованого життя в інші життєві прояви, від розведення тварин та землеробства до ветеринарії й медицини. Приміром, сировина та метали, які сьогодні називають невідтворюваними, не зникнуть із життя, а лише зазнають значного розсіяння, й їх можна буде видобувати за допомогою організмів або псевдоорганізмів, належно скерованих хемотактично. Цю роботу в реально великих масштабах, в промислових масштабах, можна буде провадити щойно після того, як постануть прототипи штучного біоценозу. В кожному біоценозі відбувається кругообіг першоелементів і хімічних сполук, головним чином харчових, ланцюгами рослин і тварин, які його складають, і цей рух може набувати геологічного виміру, про що свідчать численні мінеральні поклади палеобіологічного походження, як от вапняку. Обіги, що не існують у природі, можна буде запустити таким чином, що стане можливо не тільки відновлювати промислово розсіяні матеріали, але й використовувати такі мінерали та розчини, які не можна уживати традиційними методами. Треба також підкреслити, що тим часом, коли і розробка промислових технологій, і їхня безперервна експлуатація є доволі капіталомісткими, то в іншому випадку капіталомісткими будуть лише фундаментальні та впроваджувальні дослідження в галузі конструктивної біології, натомість при запуску як внесок людини в окремі галузі біосфери це виробництво стане не дорожчим, ніж вирощування рослин, а радше навіть дешевшим.

Те, що я досі сказав, зводиться до припущення, що багато криз, які сьогодні здаються нам непереборними, ба навіть загрожують подальшому існуванню цивілізації, можна буде усунути або пом’якшити їхні наслідки за допомогою біотехнологічного маневру. На жаль, ці блискучі шанси може затьмарити їхній тьмяний реверс. Можливість розробки нової біологічної зброї — неминучий корелят корисного ефекту генної інженерії вже від самого її виникнення. Особливо загрозливою може виявитися синтетична вірусологія, яка не обмежується підвищенням вірулентності хвороботворних агентів, що вже існують. Патогенність природних мікробів ніколи не є смертельною на 100 %, позаяк вид, який так успішно долає системний захист господаря, гине разом із ним. Навіть еволюційно молоді й завдяки цьому високо патогенні мікроорганізми слабшають у вірулентності, багатократно проходячи крізь атаковані популяції, адже виживають ті з-поміж них, які завдяки наступним мутаціям прагнуть до стану динамічної рівноваги з господарями. Ці природні гальма смертоносної дії зможе, однак, усунути генний інженер зброї. Крім того, об’єктом його пошуку стануть не лише найнебезпечніші форми. Існує чимало вірусів, які можуть роками перебувати в організмі людини в латентному стані та стати шкідливими лише щойно в пізньому періоді життя або під впливом інших внутрішніх чи зовнішніх чинників. Саме форми, що діють зі затримкою, особливо добре пасуватимуть для ведення прихованих воєн, причому, винятково вибірковим чином. Їхня дія може бути спрямована, до прикладу, на жінок. Вірус оселяється в організмі без жодних симптомів, але коли жінка завагітніє, вірус перетворює плаценту або плід на злоякісну пухлину. Можна створити безліч зразків похідної від вірусів зброї, яка діятиме або зі заданою затримкою, або активуватиметься завдяки змінам, що відбуватимуться в організмі, наприклад, вагітністю, або, нарешті, створити окремий «тригер», своєрідний генний активатор, який можна розсіювати в повітрі, розчиняти в питній воді тощо. Коли з’явиться можливість такого синтезу, вся його царина буде суворо таємною. Супроти форм, із якими людина ніколи не зіштовхувалася, оскільки вони є синтетичними, захисні сили організму виявляться безпорадними, а імунізація усієї популяції стане неможливою через величезну кількість форм, які можна сконструювати, принаймні, тисячами. Засекретити такі роботи буде набагато легше, ніж, приміром, виготовлення бойових ракет чи їхніх пускових установок. Тому досягти ефективного контролю над цією зоною озброєнь буде вкрай проблематично. Можна також атакувати супротивника не безпосередньо, тобто поціляючи в його населення, а опосередковано, призводячи до різних катастроф, що симулюють природні катаклізми, скажімо, неврожаї в землеробстві, епідемії серед худоби тощо. Ця біологічна зброя особливо добре пасує для підриву панівної нині доктрини відплати, себто «удару в відповідь» (second strike capability). Якщо немає абсолютної впевненості, що було завдано першого удару, годі раціонально ухвалити рішення завдати удару у відповідь. У світі з такою зброєю контроль над озброєннями, встановлення балансу сил і їхня політична гарантія стають недосяжними, оскільки розмивається різниця між станом війни і миру. Не стану далі заглиблюватися в безліч чорних перспектив мобілізованої генетики й завершу таким зауваженням: все зло може трапитися не тому, що наука є творцем чуми, а тому, що вона діє у роздертому антагонізмами світі.

Припускаючи, що біологічної війни не буде, до чого спонукає мене оптимістичний засновок цього прогнозу, я спробую показати перспективи, які з’являться наприкінці прогнозованого періоду. Про багато реальних можливостей я не згадав, позаяк про них пишуть і в фаховій літературі, так і в літературі, призначеній для широкої авдиторії. Я не згадував про шанси на лікування спадкових захворювань, підтримку захисних сил людського організму, боротьбу з імунологічними відхиленнями, при яких система атакує та знищує саму себе, бо кваліфікує окремі власні тканини як чужорідні тіла, або про таку індивідуальну адаптацію синтетичних антитіл і сироватки до біологічної конституції пацієнта, що запобігає явищам медикаментозної та білкової алергії. Скажу лише, що в медицині з’явиться нова тенденція, аби лікування багатьох захворювань із принагідно інтервенційного перетворилося на безперервний процес. Це стане можливим завдяки різноманітним формам трансплантатів, біохімічно захищених від реакції відторгнення, а незамінним інструментом терапії стане комп’ютер, який містить модель конституції пацієнта, щоб у разі потреби можна було оптимізувати терапію, адаптовану не тільки до цієї хвороби, а й до конкретної людини. План такої терапії розробить лікар, трохи схожий на стратега, який у військовій грі уживає електронного симулятора. Також можуть з’явитися методи безкровної хірургії, які замінять традиційну хірургію завдяки таким перекроєним або синтетичним мікроорганізмам чи вірусам, завданням яких буде, наприклад, розблокувати закриту тромбом кровоносну судину, раніше позначену як місце дії радіоактивним чи біологічним способом. Натомість, коли йдеться про чимало широко розповсюджених сьогодні та захопливих для загалу візій, як от методи клонування, то не думаю, що дійде до «вирощування людських зразків із окремих клітин тіла», позаяк не бачу ні економічних, ні жодних інших причин, які могли б перенести таку процедуру з кіноекранів у реальність. Також варто віднести до стилістики фантастичних фільмів ідею «штучного створення людини та надлюдини». Вплив таких ідей на колективну уяву можна частково пояснити страхом, який сьогодні викликає наука, яку іноді вважають змовою проти добра людства. У таких видіннях повертаються прадавні міти, як от легенда про гомункула або казочки про повернутий Франкенштайном до життя труп. Натомість я вважаю за доцільне порушувати питання про подальші зміни, причому, не ті, що близькі до втілення, а про проєкти дальшого майбутнього, які спираються на уже здобуті досягнення. Колізії індустріальної цивілізації, що перебуває у фазі зростання, з її планетарним середовищем можна коротко назвати колізією між техносферою та біосферою. Біосфера, яка складається з окремих біоценозів суходолів і океанів земної кулі, зазнає таких ушкоджень, що здатні поставити під загрозу її динамічну рівновагу, а це було би згубним. Тому одним із найамбітніших завдань креативної біології може виявитися підтримка цього втраченого динамічного балансу. Цього незмога досягти лише завдяки спорадичним втручанням або окремим плодам генної інженерії; також ці цілеспрямовані дії не можуть обмежуватися пасивним захистом навколишнього середовища, до прикладу, завдяки захопленню синтетичними організмами речовин, які викликають забруднення води, повітря та ґрунту. Мені здається незрозумілим, чому футурологи, особливо екологічної орієнтації, нехтують можливостями нової біології, коли передбачають у своїх прогнозах кінець світу, зумовлений крахом біосфери. Звісно, я не знаю, чи втілить людство в життя амбітний план порятунку, оскільки його реалізація виглядає утопією не через рівень знань, а через політичний стан світу, і такий проєкт годі реалізувати в межах будь-яких державних кордонів. Елементи штучного біоценозу необхідно впроваджувати в біосферу в наддержавному масштабі. Це не означає, що такими цілеспрямованими діями мусить бути охоплена вся поверхня планети, але провадити гонитву біологічних озброєнь, а водночас заходитися лікувати біосферу, це все одно, що воднораз гасити вогонь і підливати туди оливи. Проте, як було зазначено раніше, ідеалом, до якого варто прагнути креативній генетичній біології та парабіології нових синтезів, тепер я можу назвати проєкт створення технобіоценозу далекою і гідною зусиль метою для колективних ініціатив. Технобіоценозом я називаю систему, що складається з виробничих технологій, які перебувають у русі, та біоценозу, причому, поміж обидва ці компоненти входять і намагаються пом’якшити їхні колізії, комплекси мікро- та макроорганізмів, запроєктованих таким чином, щоб їх пов’язували взаємозалежності, а водночас вони пристосовувалися в рятівному сенсі до умов навколишнього середовища. Таким чином, технобіоценоз мав би бути вищою системою, яка складається з індустрій, що вже були наявні в локальному біоценозі, та своєрідних антиіндустрій, що є плодом традиційної біології.

А в подальшій перспективі вимальовується поступове поглинання деяких секторів традиційних технологій біотехнологією. Тоді віддаленою та бажаною метою буде технобіосфера, що виявляє фундаментальну подібність до явищ життя у планетарному вимірі завдяки виваженій взаємозалежності підсистем та їхній зростаючій регулятивній складності. Я засновую це судження на закономірності, очевидній в історії людства, що зростання цивілізації завжди дорівнювало зростанню складності процесів, які її творять. Що, до речі, власне і є причиною труднощів, із якими ми зараз борюкаємося, адже що простіша система, то легше нею керувати, використовуючи брутально прості, силові методи, натомість «силовий контроль» за складними системами зазвичай дає контрпродуктивні результати. Регуляцію, скеровану до осягнення станів оптимальної рівноваги, заступають у такому разі дії, що наче заморожують систему і таким чином паралізують її розвиток.

Як можна уявити собі цю технобіосферу, що є результатом злиття способів, підглянутих людиною в неживій і живій природі?

Це можна зробити в безлічі варіантів, позаяк таке ціле, будучи творінням цивілізаційного плану, а не спонтанної гри сил, мало б виявити вартості, до яких воно прагне.

Кожен природно посталий біоценоз має тенденцію підтримувати динамічну рівновагу також ціною вимирання та появи живих видів, які його витворюють. Отже, якщо розглядати їх осібно, всі ці види є неповноцінними, тимчасовими вартостями, а незмінною залишається лише адаптивний опір, який життя загалом чинить змінним у часі та просторі завадам. Звісно ж, це основне завдання біоценозу можна модифікувати, адже нам не байдуже, які види ростуть, а які нищаться. Будь-яка подібна модифікація, однак, виявить недостатню сумісність усього, що бажано для нас. Навіть якби все було можливо, то не воднораз. Феномен, відомий як історичний поступ, породжує конфлікти і, усуваючи їх, породжує нові, а людям, замкненим у історичному моменті, цей процес може здатися фатальною чи навіть смертельною загрозою. Крім того, довільна форма технобіосфери не виведе людство на плато досконалого гармонійного існування. Проблема нездоланних дилем вибору виходить за межі цього прогнозу, ба, навіть за межі будь-якої спроби суто спостережного передбачення майбутнього. Найкращим місцем для такої спроби є проєкт, втілений у фантастичному творі, на кшталт того, який я нещодавно написав, — «Огляд на місці».

[94] У строгому сенсі (лат.).

[95] Усе живе від живого (лат.).

Антропний принцип

Двадцять три роки тому, 1966-го, у видавництві PWN у серії «Омеґа» вийшла друком книжечка тодішнього професора філософії Варшавського університету Лешека Колаковського [Leszek Kołakowski, 1927–2009], присвячена дискусії про позитивістську філософію. Пізніше редакція часопису Studia Filozoficzne організувала дискусію про цю «Позитивістську філософію», до якої долучився й я, а виступи диспутантів часопис Studia згодом опублікував.

Під час дискусії між мною та вже тоді знаменитим філософом Колаковським виникла суперечка. Отож, я стверджував, що з роками в галузі філософії дедалі меншає проблем, адже вони немовби зазнають «всмоктування» та привласнення наукою, усвідомлюваною як природознавство, що ґрунтується на досвіді та теоріях, побудованих на досвіді. Колаковський негативно поставився до мого висновку. Погодившись, що рухи планет, якими займався ще Аристотель [Ἀριστοτέλης, 384 до Р. Х. – 322 до Р. Х.], як і низку інших, для філософії в строгому сенсі «маргінальних» проблем, перейняла фізика, він утім визнав мою поставу щодо філософії «ліквідаторською», ба більше, зміцнив непорушність панування філософської рефлексії в тій її царині, цитуючи відомий вислів французького філософа Моріса Мерло-Понті [Maurice Merleau-Ponty, 1908–1961], засновника екзистенційно утвердженої антропології, який, поставивши питання про те, які проблеми залишилися сферою філософії після столітньої революції в науці з її величезними успіхами, відповів: «Ті самі, що й раніше».

Від часів тієї полеміки минуло менше чверті століття, й ось тепер уже можна, покликаючись на досягнення природознавства, передусім астрофізики, фізики та космології, дати, керуючись емпіричним досвідом, а не філософськими медитаціями, відповіді на запитання, які у філософії називають водночас першими й онтологічними. У післямові до своєї книжечки, згаданої мною вище, Колаковський, зокрема, написав: «Адже ж не існують синтетичні «конечні» істини, тобто істини, які — згідно з побажаннями давніх метафізиків — були б не лише когнітивно приневолюючими, але й казали би про те, «яким мусить бути світ», — а не яким він просто є (саме питання про такі конечні властивості світу є, звісно, безглуздим із погляду позитивізму)».

І трохи далі: «Як пояснити цю особливу претензію, що століттями живе в мисленні, до встановлення незвідних цінностей розуму як сили, що виявляє «конечності» світу, якщо ці конечності є просто вигаданими?» (Filozofia pozytywistyczna, s. 232).

Особливо «сильної постаті» це питання набуло у Гайдеґґера [Martin Heidegger, 1889–1976], який запитував: «Чому існує радше щось, аніж ніщо?»

Так корисно складається, що на зазначені вище запитання вже можна відповісти, перейшовши з терену ялової філософської медитації на родючіший ґрунт природознавства. Нетривіальна відповідь на запитання Гайдеґґера міститься у зародковій формі в дедалі гучнішій космологічній тезі, відомій як «антропний принцип» (anthropic principle).

Отож, у процесі дослідження Всесвіту виявилося, що між його еволюцією й еволюцією життя існують напрочуд численні та міцні зв’язки.

Антропний принцип виступає в космології в двох варіантах — слабкому та сильному. Виходом для обох є простий висновок: «Космос є таким, яким ми його бачимо, позаяк ми існуємо». Це не банальність і не тавтологія. У слабкій версії антропний принцип визнає, що Космос поставав як багатогранне творіння, з, можливо, хаотичними початковими умовами, і що в ньому сформувалися і регіони вічної мертвоти, і придатні для постання життя. У сильній версії наш Космос постав як один із багатьох, трохи схоже, як постає подібне до виноградного грона скупчення мильних бульбашок, що нагадує купу скупчень, коли ми набираємо на соломинку, в яку дмухаємо, багато мильного розчину. Щоправда, проти цієї сильної версії антропного принципу можна висунути контраргументи, перемістивши її зі сфери науки в сферу чистих, позаемпіричних спекуляцій, адже з природи Космосу випливає цілковита неможливість трансгресії з нього до якогось іншого чи якихось «інших Космосів». Фізика отих «інших Космосів» може відрізнятися від фізики нашого Всесвіту, але ми про них нічого не можемо довідатися тут, тож постулат їхнього існування не відповідає основним умовам, яким повинна відповідати наукова гіпотеза.

Проте ми можемо залишити вищезазначену дилему на розсуд космологів, аби вони над нею мізкували, оскільки вона зосереджується не на емпірично встановленому факті точних зв’язків властивостей світу з властивостями життя, а радше на питанні, що постає внаслідок зростання наших когнітивних претензій: адже космолог запитує не про те, чи існує тісний зв’язок між етапами космічної еволюції та біогенетичної еволюції (це вже відомо), а про те, чому наш Космос набув таке привілейоване становище, коли йдеться про зародження життя — бодай уже під час Правибуху (Big Bang)?

До середини ХХ століття проблеми астрофізики та біології здавалися геть розмежованими. На запитання про зв’язок між космологією та біологією астрофізик, імовірно, відповів би, що життя є одним із безлічі «побічних продуктів» Всесвіту, і заперечив би уявленню про те, що вже зо 20 мільярдів років тому основні параметри й усього Космосу, і його будівельних матеріалів, були у всій своїй величності «надто точно націлені» на біогенез.

Образно кажучи, ставлення Космосу до життя уявлялося нам на безліч спускових трас, доступних лижникові на вершині гірського хребта; адже він може з’їхати до розташованої в долині станції фунікулера як завгодно, лише б він опинився на місці призначення, тобто біля станції. Така множинність шляхів до однієї мети називається еквіфінальністю.

Між тим, виявилося, що набір параметричних значень і послідовність процесів, які уможливили народження життя, не нагадують снігові схили з безліччю різноманітних спусків, але є настільки ж «вузькими» у своїх закрутах, як траса для слалому. Вистачить раз із неї збочити, раз оминути одні з воріт, щоб випасти з колії і таким чином втратити шанс на перемогу. Вистачило було застрягти на одній із безлічі стадій космоеволюційних перемін, аби шанси виникнення життя через двадцять чи п’ятнадцять мільярдів років звелися до нуля.

Уже в перші секунди космічного Правибуху (Big Bang) запанувала така асиметрія (звана Т-асиметрією), що в ньому утворилося більше кварків, ніж антикварків. Одні й другі є будівельними матеріалами протонів і нейтронів. Якби вони постали в однаковій кількості, то знищили б одні інших, у результаті чого виник би Космос, наповнений самою лишень радіацією, без зернистості матерії, з якої згодом могли б постати зірки та планети.

Якби гравітаційна константа була меншою, ніж є, то Космос почав би внаслідок потужного вибуху розширюватися надто швидко, щоб у ньому дійшло до «флокулентної преципітації» газоподібних конденсатів як прагалактик, у яких могли б утворюватися протозірки.

Натомість за надто значною сталої гравітації, щойно вибухнувши, Космос незабаром (і знову «безплідно») запався би сам у себе.

Отже, константа гравітації мусила би усталитися саме такою, як ми її тепер бачимо.

У прагалактиках виникли зірки першого покоління. Це були кулі з газоподібного водню, які стискала гравітація та роздував тиск випромінювання, що постало при нагріванні. Коли температура подолала поріг, почалася ядерна реакція, під час якої водень «згоряє» на «попіл», що ним стає гелій.

Якби електричний заряд електрона бодай незначно відрізнявся від його дійсного значення, то зірки або не змогли б «спалити» водень у гелій, або не вибухали би як Наднові.

Останній процес також був необхідний для пізнішого виникнення життя, яке не може обійтися без хімічних сполук, а ці сполуки — без важких елементів, як от вуглець чи кисень.

Адже квантово-молекулярні параметри були «підібрані» таким чином, що коли водень вичерпувався, і в зірках залишалося дедалі більше гелію, зірка, стискаючись, настільки нагрівала своє нутро, що спалахували наступні ядерні реакції, під час яких тривав синтез важких елементів.

Але й це, однак, не зробило би життя можливим, хоча ці зірки були настільки параметрично «налаштовані», що вони зазнали вибухів, під час яких частина їхнього внутрішнього простору поширилася на галактичні околиці. З цих решток у галактиках відбулася конденсація зірок другого покоління, і щойно вони — зі складом, подібним до нашого Сонця, — могли породити планети, на яких могло (за подальших сприятливих умов) зародитися життя.

Перелік умов, які постали завдяки властивостям Космосу, що, здається, привілеюють біогенез, можна було би продовжити. По суті справи, існує набагато більше пов’язань, скерованих на якесь «передвизначення» народин життя, ніж ми згадали. Власне це актуалізує наступне заперечення. Якщо стільки властивостей світу сприяли виникненню життя, то чому воно є такою космічною рідкістю, що упродовж уже майже півстолітні безперервні пошуки позаземних цивілізацій не дали позитивних результатів?

Коли ми заглиблюємося в фахові праці, присвячені обговоренню «антропного принципу», ми з дедалі більшим подивом дізнаємося, якого тонкого, якого точного, якого багатогранного «допасування» мусили зазнати послідовні стани космічної еволюції та співвідношення електричних зарядів, закони мас, які керують формуванням атомних ядер нарівні з їхніми багатошаровими електронними оболонками, щоб могло виникнути життя.

Водночас ми вже знаємо, що ні на Марсі, ні на Венері життя немає, а його гіпотетичний ultimum refugium^96, локалізований в атмосфері планет-гігантів нашої системи, як от Юпітер, також здається дедалі менш пристосованим до народження бодай якогось, безумовно небілкового і не уміщеного у водному середовищі, різновиду життя.

Отже, ми розуміємо, скільки умов, як достатніх, так і необхідних для біогенезу, мусив дотриматися наш Космос — і все ж ми не бачимо в ньому ніде нічого, що б свідчило про позаземну присутність життя.

Існує відоме прислів’я про того, хто користується пожежею всього міста, щоб засмажити собі яєчню. Проте диспропорція між пожежею і цією кулінарною процедурою достоту мізерна порівняно з диспропорцією між гігантськими розмірами та історією Всесвіту й мікроскопічністю народженого його феноменом нашої біосфери.

Тож починає здаватися, що ми не лише є винятком із космічного правила, яке віддає перевагу мертвоті, але є справді головним і єдиним виграшем у космічній лотереї.

Відмова від сформульованого Карлом Саґаном [Carl Edward Sagan, 1934–1996] «білкового шовінізму», тобто твердження, буцімто життєподібні явища самоорганізації не могли би обійтися без вуглецю, амінокислот і білка (це й називають коротко «білковим шовінізмом»), також нічого не дає, позаяк, аби могла трапитися будь-яка форма самоорганізації, молекули повинні мати здатність збиратися у більші агрегати та мати динамічну стабільність. І без універсального панування принципу Паулі [Wolfgang Ernst Pauli, 1900–1958], який «забороняє» таким часткам, як електрони, перебувати в тому самому стані (в межах співвідношення невизначеності), не було б і мови про будь-яке злиття атомів у більші групи.

Ці приголомшливі констатації, схоже, спростовують нам той начебто всезагальний принцип, започаткований революцією Коперника [Mikołaj Kopernik, 1473–1543] в астрономії, що ані Земля не перебуває в якомусь центрі Космосу, ані, йдучи далі, ніж сам Коперник, Сонце, адже Космос, за яким можна спостерігати з довільного місця, кожному спостерігачеві видаватиметься акурат так само збудованим, як нам — зі зірок, що утворюють галактики, які скупчуються в скупчення галактик, а ті — у скупчення галактик ще вищого порядку тощо. Нічого виняткового, нічого особливого, що б підносило нас вище, ніж «звичайні» космічні справи, не мало би бути нашим привілеєм, а тут виявилося, що власне такий таємничий, наданий нам привілей уособлює anthropic principle. Космос, який ми спостерігаємо, є саме таким, яким він мусить бути, щоб ми могли його сприймати, бо ні раніше (мільярди років тому), ні пізніше (знову ж таки через мільярди років) не могло би бути спостерігачів. Коротше кажучи, наявність спостерігачів є різко обмеженою в розмірах функцією стану Космосу.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.