На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Джеймс Глік

ГЕНІЙ. Річард Фейнман: життя та наука

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору:
GENIUS. The Life and Science of Richard Feynman

Сopyright © 1992 by James Gleick

© У. Курганова, переклад з англ., 2021

© Видавничий дім «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-351-2 (epub)

Усі права збережено. Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена або передана в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Глік Джеймс

Г54 Геній. Річард Фейнман: життя та наука / пер. з англ. У. Курганова. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 448 с.

ISBN 978-617-522-341-3

«Геній» Джеймса Гліка — шедевр наукової біографії, справжнє джерело натхнення для всіх, хто прагне до самореалізації. Автору вдалося досягти практично ідеального балансу між приватним життям героя та його діяльністю у сфері теоретичної фізики, причому й те, й те написано жваво, яскраво, часом іронічно, але завжди глибоко й точно. Перед читачем постає неймовірно привабливий портрет одного з найбільш незвичайних і талановитих науковців XX століття, чиє життя скидається на захопливу наукову пригоду, мета якої — пізнання таємниць матерії і парадоксів внутрішнього світу геніально обдарованої особистості.

Ця книжка заслужено принесла автору почесне місце у фіналі Національної книжкової премії США і номінацію на престижну Пулітцерівську премію.

УДК 929:53

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Присвячується моїм батькам —
Бет і Донену

Я народився геть нічого не тямлячи
і мав обмаль часу, щоби хоч якось це виправити.
Річард Фейнман

Пролог

«НЕМАЄ НІЧОГО ВИЗНАЧЕНОГО{1},— таке повідомлення, сповнене надії, надійшло до санаторію в Альбукерке з утаємниченого світу Лос-Аламоса.— Нам казково пощастило в житті».

Прийде час, коли творців бомби почнуть терзати демони. Пізніше Роберт Оппенгеймер ще багато разів сповідатиметься, розкриваючи темні закутки власної душі, а його занепокоєння тим, що він відкрив людству шлях до самознищення, поділятимуть багато інших учених-фізиків. Річард Фейнман був наймолодшим серед них і не так гостро відчував відповідальність за свої дії. Набагато більше його непокоїла думка про те, що знання віддаляють його від світу звичайних людей, які продовжують жити так, як жили завжди, і не помічають фатальної ядерної загрози, створеної вченими. Навіщо будувати дороги і мости, розраховані на століття? Якби люди знали те, що відомо йому, навряд чи вони докладали би до цього стільки зусиль. Друга світова війна завершилася. Починалася нова ера — ера науки, але в цьому не було розради. Якийсь час Фейнман ледве міг працювати: удень це був молодий запальний професор Корнеллського університету, увечері — відчайдушний ловелас, який відривався як на студентських вечірках (дівчата трималися осторонь від цього шаленця, що танцював, вимахуючи кінцівками, наче зробленими з гуми, і запевняв усіх поспіль, що він — той самий учений, що розробив атомну бомбу), так і в барах і борделях.

Така поведінка справляла дивне враження на його нових колег, молодих фізиків і математиків. «Він є чимось середнім між генієм та блазнем»,— писав батькам в Англію обдарований молодий учений Фрімен Дайсон. Фейнман вразив його: нахаба-американець швидко переходив на «ти» і випромінював потужну енергію. Дайсону знадобився деякий час, щоби зрозуміти, із якою пристрастю його новий приятель занурювався в саму суть сучасної науки.

Навесні 1948 року, усе ще перебуваючи під враженням суперзброї, яку вони розробили, двадцять сім фізиків зібралися в курортному готелі в горах Поконо на півночі Пенсильванії, щоби протистояти кризі в розумінні природи атома. За допомогою Оппенгеймера (на той час він ще вважався їхнім духовним лідером) вони зібрали тисячі доларів для сплати за готелі, залізничні квитки та алкоголь. В історії науки цей випадок був чи не передостаннім, коли вчені настільки високого рівня зустрілися без дотримання церемоній і будь-якого розголосу. Вони ще дозволяли собі ілюзорні сподівання, що їхня робота залишиться звичайним науковим кооперативним проєктом, непомітним для громадськості — приблизно так, як десять років тому під час досліджень у скромному особняку в Копенгагені. Вони ще не усвідомлювали, наскільки успішно їм вдалося переконати суспільство та військових у тому, що майбутнє високих технологій — за фізикою. Зустріч відбувалася в закритому режимі. На неї були запрошені лише кілька учених — еліта фізичної науки. Жодних записів. За рік багато з тих, хто був тут присутній, зустрінуться знову, завантаживши до фургона Оппенгеймера дві грифельні дошки і вісімдесят два келихи для коктейлів та бренді. Але на той час у фізиці вже розпочнеться нова епоха. Наука вийде на досі нечуваний рівень, а засновники квантової фізики ніколи більше не зберуться у приватному порядку — виключно в робочій обстановці.

Бомба виявила доречність фізики. Науковці створили небачену міць, позаду залишились паперові абстракції, але саме вони змінили історію. Однак у більш спокійні та виважені повоєнні дні вони зрозуміли, якою хиткою була їхня теорія. Фізики гадали, що квантова механіка надасть їм грубий, можливо, лише тимчасовий, але працездатний спосіб робити обчислення стосовно світла та матерії. Однак під час випробування практикою теорія почала давати хибні результати. І це були не просто помилки — вони здавалися просто безглуздими. Навіщо потрібна теорія, яка так гарно працювала спочатку, коли розрахунки виконувалися в першому наближенні, коли ж учені намагалися досягти більш високої точності, розвалювалася так гротескно? Європейці, які винайшли квантову фізику, випробували все, що тільки могли уявити, аби зміцнити цю теорію, але без найменшого успіху.

Про яку точність могла йти мова? Маса електрона? Облиште! Приблизні обчислення надавали зрозуміле число, більш детальні давали нескінченність — виходила суцільна нісенітниця. Самі уявлення про масу залишалися невпорядкованими: маса не вважалася власне речовиною, натомість і не зовсім енергією. Отже, Фейнман наче грався із наукою. На останній сторінці своєї крихітної оливково-зеленої адресної книжки, яку він використовував здебільшого для записів телефонних номерів жінок (наприклад: «красуня танцюристка», чи «зателефонувати, коли в неї не червоний ніс»), він нашкрябав коротеньке хайку:

Правило:
ви не можете сказати, що A зроблене з B
або навпаки.
Уся маса — то є взаємодія.

Навіть коли квантова фізика працювала, надаючи можливість передбачення поведінки природи, це залишало вчених перед напрочуд незручним порожнім місцем, на якому мала б розташуватися їхня картина реальності. Деякі з них — але тільки не Фейнман — покладалися на зухвалий вислів Вернера Гейзенберга: «Рівняння знає найкраще». Проте вибір у них був вельми обмежений. Ці фізики навіть не знали, як візуалізувати атом, який вони щойно розщепили. Вони створили, а потім відкинули одну картинку — зображення крихітних частинок, що обертаються навколо центрального ядра, наче планети навколо сонця. Наразі ж вони не мали, чим замінити цей образ. Можна було досхочу малювати цифри та символи на дошках, але їхні ментальні уявлення зводилися до символів, за якими ховалася розмита невідомість.

На час зустрічі в Поконо Оппенгеймер перебував на піку слави. Він вважався героєм — творцем атомної бомби, але ще не став злодієм і фігурантом судових процесів 1950-х років. Водночас він не був формальним головою під час обговорень: на зустрічі були присутні й більш титуловані учені: Нільс Бор, творець квантової теорії, Енріко Фермі, першовідкривач ланцюгової ядерної реакції, Поль Дірак, британський фізик-теоретик, чиє уславлене рівняння руху електрона саме й сприяло виникненню кризи. Більшість учасників зустрічі, за виключенням Оппенгеймера, або вже стали нобелівськими лауреатами, або готувалися до цього в майбутньому. Утім, деякі європейські світила були відсутні. Наприклад, Альберт Айнштайн, який поступово звикав до ролі почесного пенсіонера. Проте у Поконо зібрався весь цвіт сучасної фізики.

Коли Фейнман почав свій виступ, уже настала ніч. Стільці було зсунуто ближче до оратора. У світил фізики були деякі проблеми зі сприйняттям цього молодого чоловіка. Вони провели більшу частину дня, слухаючи надзвичайно віртуозну презентацію однолітка Фейнмана — Джуліана Швінгера з Гарвардського університету. І хоча було досить складно слідкувати за думкою Швінгера (його робота, що була пізніше надрукована, часто-густо порушувала правило, встановлене журналом Physical Review,— не використовувати формули, що не здатні вміститися в одному рядку), його докази здалися аудиторії достатньо переконливими. Фейнман же, зі свого боку, запропонував не так багато рівнянь, проте набагато менш переконливих. Усі ці люди, хто гірше, хто краще, знали його за співпрацею в Лос-Аламосі. Сам Оппенгеймер у приватній бесіді зазначив, що Фейнман був найобдарованішим молодим фізиком у ядерному проєкті. Але чому саме він набув такої репутації, ніхто з них не міг точно сказати. Мало хто знав про його внесок у створення ключового рівняння ефективності ядерного вибуху (засекреченого як тоді, так і п’ятдесят років по тому, хоча шпигун Клаус Фукс дуже швидко передав його своїм господарям у Радянському Союзі) чи про його теорію преддетонації, за допомогою якої визначалася ймовірність того, що купка урану вибухне занадто рано. І хоча майже ніхто не знав нічого конкретного про наукові досягнення Фейнмана, усі визнавали нестандартність його мислення. Усі пам’ятали, що саме він спроєктував перший великомасштабний обчислювальний комплекс — гібрид нових електромеханічних бізнес-калькуляторів та команди жінок, що оперували перфокартами. Пам’ятали також, як він буквально причаровував слухачів своїми лекціями з елементарної арифметики, як несамовито натискав кнопку, намагаючись зіштовхнути електричні поїзди дитячої залізниці, як під час випробувань демонстративно сидів у військовій вантажівці у біло-бузкових спалахах найпотужнішого вибуху, що визначив парадигму цілого століття.

Опинившись лицем до лиця зі своїми старшими колегами у вітальні в Поконо, Фейнман зрозумів, що опинився на межі поразки. Він нервував, а це не було йому притаманним. Протягом кількох днів він не міг спати. До того ж він чув вишукану презентацію Швінгера й побоювався, що його власна презентація на її тлі здаватиметься незавершеною. Фейнман намагався запропонувати новий метод, що дозволяв робити більш точні обчислення, яких конче потребували фізики. Навіть дещо більше — нове бачення, хитку картину, що складалася із частинок, символів, стрілок та простору. Його ідеї видавалися дивними, а чудернацький стиль оповіді шокував деяких європейців. Його англійська видавала в ньому мешканця міських околиць. Він постійно пересувався вперед-назад і крутив шматок крейди між пальцями, дратуючи слухачів. У глибині душі він соромився того, що йому ось-ось виповниться тридцять, і він стане застарим для вундеркінда. Завдяки цьому він намагався не зосереджуватися на деяких подробицях, що могли виглядати суперечливими, але це не допомогло. Едвард Теллер, прискіпливий угорський фізик, який на той час був за крок від того, щоби очолити проєкт зі створення водневої бомби, перервав доповідь Фейнмана питанням з фундаментальних основ квантової фізики: «А як щодо принципу виключення?»

Фейнман сподівався уникнути цього питання. Відповідно до цього принципу лише один електрон міг перебувати у певному квантовому стані. Теллер був упевнений, що спіймав Фейнмана на тому, що той намагається витягнути двох кроликів з одного капелюха. І дійсно — у теорії Фейнмана частинки, здавалося, порушували цей шанований принцип, що виник начебто з нізвідки.— Це не є важливим…— почав Фейнман.— Із чого ви взяли?

— Я знаю, я працював із...— Як таке можливо?! — обурився Теллер.

Фейнман малював на дошці якісь незвичні діаграми. Він намагався показати, що частинка антиматерії рухається в часі у зворотному напрямку. Це заінтригувало Дірака, оскільки саме він першим припустив реальність існування антиматерії. І ось тепер уже Дірак поставив питання щодо причинно-наслідкового зв’язку:

— Чи вони унітарні?

Унітарні! Що він мав на увазі?

— Я поясню,— почав Фейнман,— і коли ви побачите, як це працює, то самі вирішите, чи є вони унітарними.

Він продовжив пояснення, але час від часу в його голові спливало бурмотіння Дірака: «Чи вони унітарні?»

Фейнман — геніальний в обчисленнях, але необачний, якщо йшлося про докази,— наразі переоцінив власну здатність зачаровувати та переконувати. Насправді ж він знайшов те, що й досі залишалося прихованим від його старших колег: спосіб перенести фізику до нової ери. Він створив новий напрям науки, що поєднував минуле та майбутнє — наче зображення на величному старовинному гобелені. Дайсон, приятель Річарда від часів навчання в Корнеллському університеті, якось зауважив із цього приводу: «Це був дивовижний погляд на світ як переплетення світових ліній у просторі та часі, де все перебуває у вільному русі». І далі: «Це був такий собі узагальнюючий принцип, здатний пояснити все або нічого».

Фізика ХХ століття опинилася в кризі. Старші колеги намагалися знайти способи, що допомогли б їм подолати обмеження, які виникали під час обчислень. Маститі слухачі Фейнмана прагнули нових ідей, але вони були пов’язані певними поглядами на світ атомів, а точніше — цілою низкою різних поглядів, кожен з яких мав власні недоліки. Деякі з них обстоювали хвильову теорію — математичні хвилі, що привносять минуле в сучасність. Однак хвилі нерідко поводилися наче частки, схожі на ті, траєкторії яких Фейнман малював та стирав із дошки. Деякі знайшли віддушину в математиці, у ланцюжках складних обчислень, використовуючи символи як орієнтири, щоби просуватися крізь туман. Їхні системи рівнянь представляли субмікроскопічний світ як такий, що протистоїть логіці поведінки звичайних об’єктів — таких, як рух бейсбольного м’яча чи хвиль на поверхні води.

Об’єкти ж, що їх вивчала квантова механіка, завжди були десь «в іншому місці». Діаграми ж, що Фейнман вимальовував на дошці, нагадували візерунки дрібночарункової сітки і водночас виглядали досить визначеними, майже класичними завдяки своїй точності й чіткості. Тоді з місця піднявся Нільс Бор. Він знав цього молодого фізика ще з часів Лос-Аламоса, де вони відкрито й завзято сперечалися, і Бор шукав особистої зустрічі з Річардом, тому що цінував його чесність. Але наразі його турбували висновки, що їх робив Фейнман, аналізуючи лінії на своїх діаграмах. Частинки у нього, як здавалося, рухалися траєкторіями, чітко зафіксованими в часі та просторі. Але це було неможливо, оскільки суперечило принципу невизначеності.— Ми вже знаємо, що класичний погляд на рух частинки за визначеною траєкторією у квантовій механіці вважається хибним,— промовив Бор, чи саме так почув його Фейнман.

Оксамитовий голос та всесвітньо відомий датський акцент Бора примушували слухачів напружуватися, щоби зрозуміти, про що саме йдеться. Він зробив крок уперед, повернувся до слухачів, і протягом багатьох хвилин Фейнман був змушений вислуховувати принизливу лекцію щодо принципу невизначеності. Він ледве стримував відчай. Так, саме тоді, у Поконо, відбувалася зміна поколінь і поглядів у фізичній науці, але на той час вона не здавалася такою очевидною та неминучою, як у ретроспективі...

Архітектор квантових теорій, зухвалий молодий лідер групи творців атомної бомби, винахідник універсальної діаграми Фейнмана, майстерний гравець на бонго та вишуканий казкар, Річард Філіпс Фейнман був природженим іконоборцем й одним із найвпливовіших фізиків сучасності. У 1940-х роках на базі частково розроблених хвильового та корпускулярного підходів він створив зрозумілий інструмент, яким міг користуватися будь-хто з фізиків. Він мав здатність блискавично заглиблюватися у будь-яку проблему, що ставила перед дослідниками природа. Спільнота фізиків, досить організована й щільно пов’язана з традиціями культури, так само, як і будь-яка інша спільнота, потребує героїв. І його ім’я було оточено в ній особливим ореолом. Поряд з ім’ям «Фейнман» часто-густо використовувалося слово «геній». Він одноосібно зайняв центральну позицію на цій сцені й утримував її протягом сорока років, домінуючи в науці післявоєнної епохи. Робота ж, що видалася його колегам в Поконо досить сумнівною, поєднала в експериментально підтверджуваній формі всі численні явища в галузях світла, радіовипромінювання, магнетизму та електрики. Саме вона принесла Річарду Фейнману Нобелівську премію, хоча принаймні ще три його досягнення здатні були претендувати на неї: це теорія надтекучості, теорія слабких взаємодій і теорія партонів — гіпотетичних твердих частинок усередині ядра атома, завдяки якій було вироблене сучасне уявлення про кварки. Його бачення взаємодії частинок знов і знов повертало Фейнмана до авангарду фізичної науки, тоді як молодші вчені досліджували нові езотеричні сфери. Він продовжував знаходити нові й нові пазли. Він не міг, чи, скоріше, не бажав відокремлювати «престижні» проблеми фізики елементарних частинок від набагато скромніших повсякденних питань, що, здавалося, мали б бути вирішені в попередні епохи. Жоден інший фізик із часів Айнштайна не приймав настільки всеосяжно виклик усієї природи. Фейнман вивчав тертя на абсолютно відполірованих поверхнях, сподіваючись зрозуміти, як працює тертя взагалі. Він спробував сформувати теорію, як саме вітер змушує зростати океанські хвилі. Сам він пізніше так описував ці спроби: «Ми ступили в болото й піднімаємо ногу разом із каламуттю». Він дослідив зв’язок між атомними силами та пружними властивостями кристалів, що вони утворюють. Він зібрав експериментальні дані та теоретичні ідеї щодо складання смужок паперу у своєрідні форми, що називаються флексагонами. Він досяг вагомого прогресу — але недостатнього, щоби самому відчувати задоволення — у галузі квантової теорії гравітації, не поміченої Айнштайном. Він витратив роки на боротьбу із проблемою турбулентності у газах та рідинах.

Фейнман підняв фізику на принципово новий рівень, перетворив її на престижну науку, і саме це є чи не найбільшим його досягненням. Навіть тоді, коли йому ще не виповнилося тридцяти років, а серед його опублікованих наукових праць числилася лише докторська дисертація (глибоко оригінальна, але малозрозуміла) та кілька секретних документів в архівах Лос-Аламоса, він уже вважався легендою. Він був головним обчислювачем: у групі вчених він завжди міг запропонувати оригінальний шлях до вирішення складних проблем.

Багато видатних учених, що вважали себе безумовними авторитетами, на жаль, безнадійно програвали в порівнянні із Фейнманом. Його персона була сповнена містичної чарівності, наче постать гладіатора або чемпіона в популярному виді спорту. Утіленню його особистих якостей не заважали ані надмірна пиха, ані зовнішній декор, і саме це підкреслювало нестандартність його розуму. Британський прозаїк Чарлз Персі Сноу, що спостерігав за спільнотою фізиків, вважав, що Фейнману не вистачає «гравітації», яка відчувається в його старших колегах. «Трохи химерний... Він би посміхнувся, якби зрозумів, що поводиться велично та зарозуміло. Він шоумен, і йому це подобається... здається, наче Граучо Маркс{2} раптом визирає з-поза спини великого вченого». Він нагадував письменникові Айнштайна, що на той час уже був занадто уславленим, щоби хтось пам’ятав «веселого хлопчика», яким той був колись. Можливо, Фейнман також колись перетвориться на міфічну персону. Скоріше, ні. Сноу в ті часи передбачав: «Юнакам буде цікаво зустріти Фейнмана, коли він постарішає».

Одна з команд фізиків, зібрана в рамках Мангеттенського проєкту, вперше зустрілася з ним у Чикаго, де він швидко вирішив проблему, що не давала їм спокою протягом місяця. Один із членів команди зізнався пізніше, що вони були вражені контрастом між невимушеною, так би мовити, «непрофесійною» поведінкою Фейнмана та його досягненнями: «Фейнман вочевидь не дотримувався довоєнних академічних норм, як більшість молодих науковців. У нього була виразна постава танцюриста, швидка мова з бродвейським акцентом, пересипана хастлерською{3} лайкою, та неймовірно енергійний спосіб розмовляти. Фізики швидко познайомилися з його театральним стилем читання лекцій, заснованим на «боббінгу» — він постійно рухався та хитався. Усім було відомо, що Фейнман не здатен протягом тривалого часу лишатися на одному місці. А якщо це траплялося, він якось кумедно зіщулювався, щоби за мить вибухнути гострим питанням до промовця. Урівноваженим європейцям на кшталт Нільса Бора його голос здавався так само американським, як і всі інші, які вони чули в США. Що ж до американців, то вони сприймали його як непідробний нью-йоркський сленг. Утім, усе це не мало значення. «У нас склалося незабутнє враження про цю зірку,— зазначав інший молодий фізик.— Він, схоже, випромінював не тільки слова, а й справжнє світло... Здається, для визначення настільки яскравої особистості колись вживалося грецьке слово арете{4}. Воно йому пасувало».

Фейнман був буквально одержимий оригінальністю. Він мав одну властивість, яка часто призводила його до помилок і невдач: то була готовність, навіть прагнення розглядати дурні, безглузді ідеї, занурюватися в них із головою і раптом опинятися на якихось бічних шляхах, що нікуди не вели. Ця риса цілком компенсувалася блискучим інтелектом. «Дік був здатний досягти будь-чого, бо він був диявольськи розумним,— зазначав один із теоретиків, який добре його знав.— Він дійсно міг підкорити Монблан босоніж». Ісаак Ньютон свого часу казав, що зобов’язаний своїми досягненнями тому, що стоїть на плечах гігантів минулого. Фейнман намагався встояти самостійно завдяки численним відхиленням — принаймні так здавалося математику Марку Каку, який спостерігав за Фейнманом у Корнеллі:

«Існує два різновиди геніїв — “звичайний” і “чарівник”. Звичайним генієм може назватися будь-яка людина, якби вона раптом стала в сотню разів розумнішою. У тому, як саме працює її мозок, немає нічого загадкового. Варто лише зрозуміти, як вона доходить своїх висновків, і ви відчуєте, що могли б зробити те саме. Із геніями-чарівниками все виглядає геть інакшим. Якщо використовувати математичну мову, вони перебувають у сфері перпендикулярного доповнення до нашої реальності. І ми за жодних обставин не здатні зрозуміти, як саме працює їхній мозок. Навіть якщо ми розуміємо, що саме вони зробили, ми ніколи не второпаємо, як саме вони до цього дійшли. Вони дуже рідко, а то й узагалі не мають учнів або наступників, бо їх неможливо наслідувати. Блискучі молоді розуми відлякує неможливість осягнути ті таємничі способи, якими оперує розум мага. Річард Фейнман — геній-чарівник вищого ґатунку».

Фейнмана завжди обурювали глянцеві міфи, що ними сповнена історія науки. Він вважав, що вони пропагують помилкові погляди, підміняючи невизначеність картиною начебто впорядкованого інтелектуального прогресу. Але він і сам створив власний міф. У ті часи, коли Фейнман опинився на вершині світової наукової ієрархії, історії про його геніальні осявання та чудернацькі пригоди перетворилися на своєрідний мистецький жанр у фізичній спільноті. Ці історії зазвичай виглядали розумними та комічними. Вони поступово сформували легенду, від якої її герою (і головному постачальникові сюжетів) було вкрай складно відхреститися. Багато з них були записані, перероблені та опубліковані у вісімдесятих роках у двох книжках, що мали назви «Та ви жартуєте, містере Фейнман!» (1985) та «Чому ТЕБЕ хвилює, що думають інші?» (1988). На подив видавця, обидві вони стали бестселерами.

Після смерті Фейнмана 1988 року американець Маррі Гелл-Манн — людина, що була його другом, колегою, компаньйоном, але водночас і суперником, обурив сім’ю Річарда неочікуваною заявою під час поминальної служби: «Річард оточив себе хмарою з міфів. Він витрачав надто багато часу та сил, розповідаючи анекдоти про себе. У цих історіях,— додав Гелл-Манн,— він завжди мав виглядати розумнішим за інших». Фейнман поставав у цих переказах нахабою, бабієм, блазнем або простодушною дитиною. Протягом роботи над проєктом атомної бомби він став «гвіздком у дупі» військових цензорів. За часів розслідування катастрофи космічного човника 1986 року за ним закріпилася репутація відщепенця, що постійно порушує межі дозволеного, прагнучи істини. Він не терпів пихатості, умовностей, шарлатанства та лицемірства. Він був тим самим хлопчиком, який першим вигукнув, що король голий. Але й Гелл-Манн мав рацію. Шлейф легенд, що тягнувся за Фейнманом, створював хибне уявлення про його досягнення, стиль роботи та переконання. Його справжня думка про себе скоріше принижувала, ніж підкреслювала його геніальність.

Наукову репутацію Фейнмана, не кажучи вже про особистість, можна було б порівняти з монументальною спорудою, зведеною серед строкатих декорацій сучасної науки. Діаграми Фейнмана, інтеграли Фейнмана, правила Фейнмана, присмачені історіями про самого Фейнмана... Якщо молодий фізик подавав надії, про нього говорили приблизно так: «Не Фейнман, звичайно, але все ж». Варто було Річарду увійти до приміщення, де зібралися фізики,— хай то була студентська їдальня Каліфорнійського технологічного або аудиторія, у якій відбувалася наукова конференція, одразу ж виникала хвиля захопленого шепоту. Навіть старші колеги дивилися на нього з повагою, а на молодих фізиків фейнманівська брутальна чарівливість справляла незабутнє враження. Вони намагалися наслідувати його манеру писати і висловлюватися, і те, як недбало він накидав формули на грифельній дошці. В одній з груп молодих учених навіть була проведена напівсерйозна дискусія з питання, чи є він насправді людиною. Колеги заздрили його натхненню, що виникало (у всякому разі, так їм здавалося) наче спалах. Багато хто захоплювався іншими його якостями: вірою в простоту істин природи, скептичним ставленням до авторитетів і нетерпимістю до посередності.

За традицією, Фейнмана вважають видатним вихователем наукової зміни. Насправді небагато фізиків навіть середнього рівня залишили після себе настільки обмежену кількість учнів, або так старанно ухилялися від рутинних викладацьких обов’язків. Він не мав достатньо терпіння, щоби крок за кроком вести учня крізь дослідницьку проблему, і завжди опирався намаганням запросити його як наукового керівника тієї або іншої дисертаційної роботи. Однак, коли Фейнман усе ж таки брався навчати, то залишав глибокий слід. Хоча насправді він ніколи власноруч не писав книжок, видання з його ім’ям на обкладинці почали з’являтися уже в шістдесятих роках — це, насамперед, були «Теорія фундаментальних процесів» (1961) та «Квантова електродинаміка» (1962), відредаговані версії лекцій, записаних студентами та колегами. Згодом вони перетворилися на дуже впливові праці.

Протягом декількох років Фейнман читав вільний курс під назвою «Фізика Х». Лекції відбувалися в підвальному приміщенні й були призначені тільки для студентів. Пізніше деякі фізики згадували його семінари як найбільш насичений інтелектуальний досвід за весь термін навчання. Більше того: у 1961 році Фейнман розпочав читати переглянутий ним вступний курс фізики у Каліфорнійському технологічному. Два роки поспіль першокурсники і другокурсники разом з командою помічників викладачів й аспірантів щосили намагалися осягнути неймовірний всесвіт Фейнмана. У результаті були опубліковані і стали знаменитими «червоні книги» — тритомник «Фейнманівські лекції з фізики» (1961–1964). У них кардинально переосмислювався сам предмет вивчення. Колеги, що уклали тритомник, за кілька років визнали ці книжки надто складними для читачів, яким вони були адресовані. Натомість професори та практикуючі фізики стверджували, що ці три томи буквально перевернули їхні уявлення про предмет. Навіть сьогодні це видання вважається чи не найбільш авторитетним.

Не менш авторитетними виявилися і погляди Фейнмана на квантову механіку, наукові методи, зв’язок науки та релігії, а також на те, яку роль відіграють краса і невизначеність в процесі отримання нових знань. Свої думки із цих питань Фейнман висловлював спонтанно, здебільшого в іншому контексті. Утім, вони знайшли відображення і в двох його невеликих наукових роботах, знову ж таки написаних за матеріалами лекцій: «Характер фізичних законів» (1967) і «QED — дивна теорія світла й матерії» (1985). Хоча Фейнман нечасто давав інтерв’ю, у науковому середовищі його часто цитували. Він зневажав філософію, вважаючи, що вона надто розпливчаста й недосяжна для перевірки. «Філософи завжди роблять свої дурні зауваження ззовні»,— зазначив якось Фейнман, і те, як він вимовив саме слово «філософи», прозвучало глузливо: «фігософи». Але водночас його вплив можна вважати філософським, особливо якщо це стосувалося молодих вчених. Можна пригадати, наприклад, його висловлювання в стилі Гертруди Стайн про постійну нервозність з приводу квантової механіки, а точніше, «того світогляду, що його представляє квантова механіка»:

«Я досі не стовідсотково впевнений, що реальної проблеми не існує. Я не можу виявити реальну проблему, через це я припускаю, що реальної проблеми не існує. Яле я все ще не маю права сказати, що її немає».

Пізніше найбільш цитованим став такий вислів Фейнмана:

«Намагайтеся не питати в себе “Як це все можливе?”, бо із цим питанням уся ваша праця перетвориться на марну. Бо ніхто насправді й досі не знає, як усе це стає можливим».

Коли Фейнман залишався на самоті, він, озброївшись олівцем й аркушем паперу, часто працював над створенням афоризмів і метафор, що згодом, під час лекцій, здавалися блискучою імпровізацією.

«Для того щоб створити свої візерунки, природа використовує лише довгі нитки, тому у будь-якому маленькому шматку цієї тканини відкривається структура всього гобелену».

«Чому світ є таким, яким він є? Чому наука є такою? Як нам вдається відкривати нові закони, що описують навколишнє різноманіття? Чи розуміємо ми просту сутність природи, чи просто відлущуємо лушпиння з цибулини, що складається з безлічі шарів?» Іноді Фейнман відходив від свого практицизму й давав відповіді на ці питання, хоча вважав їх філософськими — тобто ненауковими. Мало хто це помічав, але його відповіді на найдавніші фундаментальні метафізичні питання науки — чи є сенс, простота й зрозумілість у суті всіх речей — зазнавали глибоких змін протягом його життя.

Фейнманівське переосмислення квантової механіки не стільки пояснює, яким був світ і чому він такий, який є зараз,— воно скоріше навчало, як дивитися на світ. Воно не є відповіддю на питання «що» чи «чому». Це відповідь на питання «яким чином». Як, скажімо, обчислити емісію світла від збудженого атома. Як оцінювати експериментальні дані, як робити прогнози, як конструювати набори інструментів для вивчення нових сімейств частинок, які, завдяки успіхам фізики, почали поширюватися з неймовірною швидкістю.

Існують численні різновиди наукового знання, але саме прагматичне знання було спеціалізацією Фейнмана. Знання, із його точки зору, мало діяти, реалізовуватися. На відміну від багатьох учених, які, за європейською традицією, вважали за необхідне знайомство із сучасною культурою, Фейнман не цікавився живописом, не слухав музику, не читав книжок, навіть наукових. Він навіть відмовлявся вислуховувати колег, які намагалися йому щось докладно пояснити, викликаючи цим їхнє глибоке розчарування. Однак він постійно навчався. Він видобував знання без будь-якої упередженості. Під час однієї з творчих відпусток він вивчив дещо з біології — і цього виявилося достатньо, щоби зробити відчутний внесок у розуміння генетиками мутацій у ДНК. Одного разу він запропонував — і таки сплатив — тисячу доларів премії за перший зразок працюючого електродвигуна завдовжки менше однієї шістдесят четвертої дюйма, а його міркування щодо потенційних можливостей мініатюрної техніки згодом перетворило його на інтелектуального батька тих, хто нині зветься нанотехнологами. У молодості він місяцями фіксував спостереження за власним бурхливим потоком свідомості на межі засинання. У середньому віці досліджував на собі виникнення галюцинацій у резервуарі із сенсорною депривацією, збуджуючи мозок марихуаною чи без неї. Протягом його життя відбувався процес розшарування тієї галузі знання, що зветься фізикою. Ті, хто спеціалізувався на дослідженні елементарних частинок, узяли під свій контроль велику частину фінансування цієї галузі науки та значну частину її публічної риторики. Переконавши себе, що фізика елементарних частинок є найбільш фундаментальною наукою серед усіх інших, вони відсунули в тінь навіть такі дисципліни, як фізика твердого тіла: squalid-state замість solid-state{5} — так зневажливо називав її той самий Гелл-Манн. Фейнман не визнавав ані пишномовства Теорій великого об’єднання{6}, ані зневаги до будь-яких інших наук.

Абсолютно демократичний, він начебто не надавав переваги одним навичкам перед іншими. Тому навчився грати на барабанах-бонго, масажувати, розповідати напіввигадані історії, тусуватися із жінками в барах, вважаючи все це ремеслами із відповідними правилами, що заслуговують вивчення. На радість своєму куратору в Лос-Аламосі — Гансу Бете («Хіба ви не знаєте, як взяти квадрати чисел до 50?») він освоїв витівки ментальної арифметики, давно вже опанувавши більш складне мистецтво розумової диференціації та інтеграції. Він навчився змушувати колони мурах крокувати у потрібному напрямку, із блиском міг зіграти складну музичну композицію на келихах — і дійсно грав увесь вечір під час прийому на честь незрівнянного Нільса Бора. Навіть коли він був занурений у такі наукові проблеми, як конструювання атомної бомби, він не втрачав можливості приборкати норовистий автомат із продажу лимонаду, підбирав відмички до замків, навіть патрав сейфи із секретною документацією. І в будь-якому разі робив це за допомогою розуму, а не фізичної сили. Розмірковуючи над тим, як використати атомну енергію, він мимохідь розробив ядерний ракетний двигун — не надто практичний, але в перспективі досить дієздатний, що, своєю чергою, викликало цікавість військових. Двигун був запатентований і негайно похований під грифом «Секретно». Із анітрохи не меншою ретельністю (утім, набагато пізніше, коли Фейнман уже обзавівся сім’єю, будинком та садом) він тренував свого собаку виконувати нелогічні команди. Наприклад, приносити шкарпетку, що лежить поруч, але діставатися до неї не найкоротшим шляхом, а через сад, передні двері — і тим же шляхом назад. Він навчився розшукувати людей так, як це роблять мисливські пси — уловлюючи сліди тепла й запахи. Навчився імітувати іноземні мови, але так і не зміг нічого зробити із власною брутальною нью-йоркською вимовою. Фейнман створював острівці практичних знань в океані власного невігластва. Не вміючи малювати, він навчився креслити крейдою ідеальні окружності на дошці. Нічого не тямлячи в музиці, він якось заключив парі зі своєю дівчиною, що навчиться грати на фортепіано «Політ джмеля» Римського-Корсакова, але у цьому єдиному випадку програв. Набагато пізніше Річард усе ж таки опанував малювання. Саме тоді поширилася мода на зображення оголеного жіночого тіла, і, як він сам казав, це захоплення допомогло йому отримати набагато цікавішу навичку — уміння вмовити дівчину роздягнутися.

Але протягом усього життя він так і не навчився відрізняти ліве від правого. Матері довелося показати Річарду родимку на його лівій руці, і навіть у дорослому віці він завжди орієнтувався за нею. Що ж до його далеко не джазових і не етнічних імпровізацій на ударних, то він таки навчився тримати публіку за рахунок віртуозного відчуття ритму. Він міг видати обома руками не звичайний розмір у три других або чотири третіх, що ним володіли класичні музиканти, а й неймовірну, вражаючу уяву поліритмію в сім шостих чи тринадцять дванадцятих. Він навчився писати китайськими ієрогліфами — уміння, придбане лише задля того, щоби дратувати сестру. У добу, коли прискорювачі частинок високих енергій стали головними постачальниками інформації для фізиків-теоретиків, він навчився читати і найсучасніші ієрогліфи — фотографії зіркоподібних спалахів від зіткнень частинок у хмарних і бульбашкових камерах, і не заради пошуків нових частинок. Він шукав там ледь помітні сліди помилок, що утворилися протягом експерименту, і самообманів, під які підлягали дослідники. Також він навчився відбиватися від шукачів автографів, відмовлятися від запрошень на чиїсь лекції, ховатися від колег, що зверталися до нього з адміністративними питаннями. Це було рідкісне вміння змусити все навколишнє зникнути, щоби сфокусуватися на головному завданні, тій проблемі, яку він у даний момент вирішував. Згодом він навчився приборкувати страх старіння, властивий усім ученим і не тільки їм, а по тому йому довелося оволодіти мистецтвом жити і працювати, знаючи про свою приреченість через захворювання рідкісною формою раку.

Після смерті Річарда Фейнмана декілька його колег спробували створити його епітафію. Одним із них був Швінгер — не просто колега, а й видатний суперник Фейнмана. Саме він обрав такі слова: «Благородна людина, видатний інтуїціоніст нашої епохи і чудовий приклад того, що відбувається, коли маєш сміливість не танцювати під чужу дудку». Наука, яку він допомагав створювати, стала геть іншою, ніж та, що існувала до нього. Саме вона стала найпотужнішим досягненням культури людства, незважаючи на те, що іноді примушувала фізиків блукати вузькими відгалуженнями темного тунелю. Коли Фейнмана не стало, він залишив нам — можливо, це й є його головною спадщиною,— знання про те, що означає знати хоч щось напевно в цьому столітті, сповненому безмежної непевності.

Фар-Роквей

ПОШИРЕНЕ КОЛИСЬ МИСТЕЦТВО колупатися в радіоприймачах у наш час утратило свою популярність. Сучасним дітям невідоме це задоволення: потайки відчинити батьківський кабінет і поринути в нутрощі величезного лампового приймача. Тверді електронні блоки замінили безладну на перший погляд плутанину дротів і деталей, завдяки якій колись можна було пізнати інший світ, занурений у помаранчеве сяйво вакуумних радіоламп. Наразі ж нічого не залишилося, окрім безликих мікросхем, що вміщують у тисячі разів більше елементів. Мікроскопічні транзистори, створені безпосередньо в кристалі кремнію, назавжди витіснили крихкі й не дуже надійні родіолампи, а світ утратив один із добре второваних шляхів до науки.

Покоління тих, хто народився в 1920-х роках, до появи твердотільної електроніки, мало можливість подивитися на схему й побачити, як саме рухається в пристрої потік електронів. Радіоприймачі містили лампи та перемикачі, що спрямовували електричні коливання так, наче електроенергія є рідиною, яка тече водопровідними трубами. Повернувши верн’єр, можна було почути шипіння та тріск, якісь голоси на межі чутності. Пізніше побутував жарт: усіх фізиків можна розділити на дві групи — тих, хто грався з наборами «Юний хімік», і тих, хто віддавав перевагу «Юному радіоаматору». Хімічні набори, безперечно, виглядали привабливо, але такий хлопчина, як Річард Фейнман, який полюбляв діаграми та мапи, був здатен зрозуміти, що радіо колись стане для нього власною мапою і діаграмою. Він швидко зрозумів, що кожна частина тут має власну функцію, і розпочав «ламати код» усіх тих дротів, резисторів, кристалів і конденсаторів. Він самотужки зібрав найпростіший приймач, підключив до нього величезні навушники, придбані на розпродажу, і годинами слухав його під ковдрою, поки не засинав. Іноді батьки навшпиньки підходили до сплячого хлопчика й знімали з нього навушники. Коли атмосферні умови були сприятливими, його приймач примудрявся ловити навіть досить віддалені станції — наприклад, Скенектеді (штат Нью-Йорк) або навіть станцію WACO з Вако (Техас). Його радіо відгукувалося на кожний дотик. Для зміни частоти треба було пересувати контакт по дротяній котушці. І це було зовсім не схоже на годинниковий механізм із його коліщатками і передачами, ще один крок, який віддаляв цей пристрій від механічного світу. Його магія зрештою була непомітною. Кристал детектора, нерухомий у своєму гнізді, вихоплював електромагнітні хвилі безпосередньо з ефіру. І водночас ніякого ефіру не існувало! Не існувало субстанції, у якій могли б поширюватися ці хвилі. Якби навіть учені забажали уявити радіохвилі, що розповсюджуються з ідеальною періодичністю, наче кола від кинутого каменя на поверхні води, їм довелося би визнати, що ці хвилі поширюються в середовищі, якого не існує в природі. У будь-якому разі, так вважали в епоху створення теорії відносності: Айнштайн чітко довів, що якби ефір існував, він мав би залишатися нерухомим відносно будь-яких спостерігачів, навіть тих, що рухаються в протилежних напрямках. А це, очевидно, неможливо. «Здавалося, що ефір переховується в країні привидів в останній спробі втекти від допитливих пошуків фізиків»,— писав математик Герман Вейль у 1918 році — саме тоді, коли народився Річард Фейнман. Але в якому ж тоді середовищі поширювалися радіохвилі, долаючи відстань від антени, розташованої в центрі Нью-Йорка, до другого поверху невеликого дерев’яного будинку родини Фейнманів, розташованого на околиці міста? У будь-якому разі радіохвилі — це лише один із безлічі різновидів коливань, що пронизують кожен дюйм простору. У ньому хаотично взаємодіють світлові хвилі, що за своєю природою ідентичні радіохвилям, але мають набагато меншу довжину, інфрачервоні хвилі, що сприймаються шкірою як відчуття тепла, зловісні рентгенівські хвилі та високочастотні гамма-промені з довжиною хвиль меншою за розмір атома. Усе це різні іпостасі одного явища — електромагнітного випромінювання. І якщо навіть до винайдення штучних джерел електромагнітного випромінювання простір порівнювали з «електромагнітним Вавилоном», то радіопередавачі, створені людиною, збурили його ще більше. Уривки голосів, якісь клацання, свисти, дивні шуми й звуки, викликані перешкодами проходженню радіохвиль, заповнювали весь простір. І всі ці хвилі існували не в якомусь там ефірі, а в набагато абстрактнішому середовищі, зрозуміти природу якого фізикам ніяк не вдавалося. Вони навіть уявити не могли, що це таке. Усе, що в них було,— назва. Електромагнітне поле, чи просто поле. Поле уявляли як суцільну поверхню чи об’єм, уздовж якого змінювалася якась фізична величина. Поле не містило речовини, але тремтіло й вібрувало. Фізики виявили, що ці коливання часом поводяться наче частинки, але це лише ускладнило справу. Якщо коливання є частинками, то ці частинки — із безперечно хвилеподібними властивостями. Саме це дозволяло хлопцям на кшталт Фейнмана налаштовуватися на певну довжину хвилі — ту, на якій можна почути радіошоу «Тінь», дитячу програму «Дядько Дон» або рекламу шипучки «Ено». Наукові пояснення виглядали незрозумілими, та й відомі були лише небагатьом ученим, які краще спілкуються німецькою, ніж англійською. Утім, суть таємниці здавалася зрозумілою аматорам, які читали про Айнштайна у газетах і розмірковували над побутовою магією радіоприймачів. Недарма ж так багато майбутніх фізиків починали із зацікавлення радіо й збирали радіоприймачі, і недарма перш ніж слово «фізик» набуло загально вживаного значення, більшість із них сподівалися, що працюватимуть інженерами-електриками, які добре заробляють і мають повагу. Річард — друзі називали його Рітті,— здавалося, рухався у цьому ж напрямку. Він збирав обрізки труб і старі акумуляторні батареї, вештаючись околицями і звалищами. Його цікавили трансформатори, перемикачі й котушки. Котушка, знята зі старого автомобіля «форд», виробляла яскраві іскри, що пропалювали діри в старих газетах. Знайшовши кимось викинутий реостат, він експериментував із ним, підключивши до мережі напругою 110 вольт, поки той остаточно не згорів. Смердючі та закіптюжені залишки реостата Річард виставив за вікно власної спальні, розташованої на другому поверсі. Попіл кружляв у повітрі, вітер розносив його газоном заднього двору. У разі невдач він завжди поводився у подібний спосіб. Якщо ядучий сморід просочувався до вітальні, де його мама грала з подругами в бридж, це означало, що Річард витрусив вміст сміттєвого кошика у вікно разом із жевріючими залишками бляшанки з гуталіном після чергового експерименту. Цього разу він намагався розтопити гуталін, аби отримати чорну фарбу й пофарбувати свою «лабораторію» — дерев’яний ящик розміром приблизно із холодильник, що стояв у його кімнаті. До ящика були прикріплені численні перемикачі та лампочки, які Рітті з’єднував то послідовно, то паралельно. Його сестра, молодша за Рітті на дев’ять років, із задоволенням підробляла асистентом у його дослідженнях за чотири центи на тиждень. В її обов’язки входило встромляти палець між електродами і терпляче зносити слабкий удар струму. Це неймовірно тішило друзів Рітті.

Психологи вже давно з’ясували, що діти є природженими дослідниками: вони постійно щось випробовують, помиляються, експериментують з можливим та неможливим, вивчаючи заплутаний оточуючий всесвіт. Недарма дорослі вчені мають майже такий самий погляд на життя. Якщо зробити ось це — що тоді станеться? Це питання є девізом водночас для дітей, що граються, і для будь-якого вченого-фізика. Кожна дитина — спостерігач, аналітик та систематизатор, її психічне життя є суцільною послідовністю інтелектуальних революцій, вона постійно створює теорії і швидко відкидає їх, переконавшись, що вони вже не працюють. Невідоме та дивне є справжнім магнітом для всіх без винятку дітей і вчених.

Жоден з них не може впевнено розраховувати на те, що в його розпорядженні опиняться лабораторія, реостат та лаборант-помічник — символи виразного культурного стереотипу. Однак Річард Фейнман уперто продовжував наповнювати свою спальню атрибутами та приладдям, призначеним для проведення систематичних досліджень.

Ані село, ані місто

Життя дітей у Фар-Роквей, селищі, що було розташоване на піщаній косі біля південного берега Лонг-Айленда і складалося з кількох сотень каркасних котеджів та цегляних житлових будинків, можна вважати чарівним. Увесь цей район — понад шістдесят містечок та мікрорайонів, об’єднаних в округ Квінс ще в 1898 році,— адміністративно входив до складу Нью-Йорка. Місто щедро спонсорувало ці маленькі містечка, витрачаючи десятки мільйонів доларів на підведення води та каналізації, будівництво доріг та громадських установ. Однак у першій половині ХХ століття, перш ніж лінія метро перетнула болота Ямайської затоки, сам Нью-Йорк, як здавалося, розташувався дуже далеко. До Лонг-Айленда доводилося діставатися залізницею. На схід від Фар-Роквей було містечко Нассо. На північний захід, у бік необжитих маленьких заток Мотс Бейзін і Хессок, простягалася територія, на якій пізніше розташується аеропорт Айдлуайлд, а згодом і міжнародний аеропорт імені Джона Кеннеді. Пішки чи на велосипедах діти мешканців Фар-Роквей вільно мандрували у своєму самодостатньому світі: повз будинки, заплетені плющем, поля та порожні ділянки під забудову.

Досі ніхто з науковців не виявив конкретних факторів, що допомагають дитині зростати цілісною та незалежною особистістю, але у Фар-Роквей вони безумовно існували. У якийсь момент еволюції містечка будинки та огорожі стають настільки щільними, що утворюють суцільну перепону. Коли цієї критичної точки досягнуто, рух містечком обмежується вулицями. Однак тутешні хлопці та дівчата все ще вешталися околицями і прокладали власні стежки крізь двори та порожні ділянки поза будинками. Вони були самостійними і кмітливими, а їхні розваги відбувалися на солідній відстані від батьківського ока. Вони блукали полями чи прибережними дорогами, брали напрокат човни і вирушали в далекі походи затоками, води яких були захищені від океанських хвиль.

«У дитинстві мені здавалося, що ми живемо на краю світу»,— згадував інший уродженець Нью-Йорка, літературний критик Альфред Казін. Він виріс у Браунсвіллі, у Брукліні, найбіднішому й такому ж віддаленому єврейському кварталі, де нащадки іммігрантів освоювали і заповнювали таку саму «нічийну землю» між містом та селом. «Тоді там був суцільний незабудований пустир, де розташовувалися гранітні майстерні, де виготовляли надгробні плити. На нашій вулиці розташовувалася ферма, до неї вела стара, вимощена бруківкою дорога,— писав він.— Здебільшого це була занедбана місцевість, ані місто, ані село... Через неї тяглася дорога, і вечорами ми пробиралися тихими вулочками повз старі занедбані будинки до узбережжя океану. Закіптюжені вікторіанські фасади цих будівель давно поросли травою і мали такий вигляд, немов на них запеклася кров, змішана із сажею».

Рітті Фейнману найбільше подобався пляж — довга коса, що простяглася майже до кінця Лонг-Айленда, забудована літніми готелями, бунгало та безліччю кабінок для роздягання. Фар-Роквей вважався літнім курортом з пляжними клубами для городян. Тут були дерев’яні павільйони та будиночки, призначені для сезонної оренди. Однак місцевим дітлахам та підліткам пляж слугував протягом усього року. Вони плескалися у невеличких хвильках прибою, заслаблених довгим хвилерізом. У розпал літнього сезону рожеві та зелені купальники розсипалися на тутешніх пісках, наче вживані жуйки.

Так, це було його улюблене місце. Зазвичай Рітті долав велосипедом три чверті милі від свого будинку (відстань, що зросла в його спогадах до двох миль) — сам або в компанії друзів. Небо на узбережжі здавалося більшим, ніж де-інде в містечку; океан збуджував його уяву, як це зазвичай відбувається з будь-якою дитиною. Хвилі, простір, судна, що, ніби привиди, повзуть обрієм до нью-йоркської гавані. Десь там, за обрієм, розташовуються Європа та Африка — у кінці довгого вектора, що вигинається разом із кривизною земної поверхні. Інколи хлопцю здавалося: усе, що трапляється біля моря,— єдині речі у цьому житті, що без коливань можна назвати приємними.

Купол неба випинався вгору. Небесні шляхи сонця і місяця перетиналися на його очах, підіймаючись до зеніту й наближаючись до горизонту відповідно до пори року. Вечорами він прихоплював із собою електричний ліхтарик. Для підлітків пляж був тим місцем, де спілкування хлопців та дівчат ставало органічним і доступним. Рітті плавав годинами.

Коли йому виповнилося сорок три і він виклав майже все, що знав про фізику, у славнозвісному дворічному лекційному курсі, який згодом перетворився на «Фейнманівські лекції з фізики», він так звернувся до аудиторії, напханої першокурсниками, уявивши на мить цих молодих чоловіків і дівчат на пляжі: «Якщо ми стоїмо на березі та дивимось на море, то бачимо воду, хвилі, що розбиваються, піну, динамічний рух повітря та хмар, блакить неба і сонячне світло; там є пісок, є гірські породи різної твердості та стійкості, кольору та текстури. На пляжі також є тварини і водорості, голод і хвороби, а також сам спостерігач. Там навіть можна знайти щастя і несподівані думки».

Природа здавалася стихійною, хоча поняття «стихія» для Фейнмана ніколи не означало чогось простого і суворого. Питання, що він розглядав у межах своєї наукової компетенції — переважно базові питання,— часто-густо виникали на пляжі. «Чим, власне, пісок відрізняється від скель? Чи, може, це просто величезна кількість дуже крихітних уламків тієї ж скелі? Місяць — чи він не є великою скелею? Якби ми зрозуміли скелі, чи зрозуміли б ми також пісок та Місяць? А чи пориви вітру, змішаного із солоними бризками, не є аналогічними руху хвиль у морі?»

Велика європейська еміграція до Америки добігала кінця. Спогади про минуле життя у свідомості першого покоління іммігрантів — євреїв Росії, Східної Європи та Німеччини, ірландців та італійців — уже починали блякнути. Околиці Нью-Йорка, що процвітали до Другої світової війни, поступово занепадали. Отже й у Фар-Роквей за ті шістдесят дев’ять років, що прожив Фейнман, зміни були не надто відчутними. Коли він повернувся сюди разом зі своїми дітьми за кілька років до смерті, усе в містечку здалося йому висхлим і недоладним. Ланів і порожніх ділянок уже не було, але залишився той самий пляж із велосипедною доріжкою, та сама школа, той самий будинок, у якому він копирсався в ефірі, сподіваючись зловити потрібну радіопередачу. На жаль, будинок тепер був розділений на невеличкі квартирки і здавався в оренду, тому Фейнман навіть не став дзвонити у двері. Головна вулиця містечка — Сентрал Авеню — здавалася пошарпаною і надто вузькою. У ті часи населення містечка складалося переважно з ортодоксальних євреїв, і Фейнман засмутився, побачивши таку кількість ярмулок навколо. Він називав їх «ті маленькі капелюшки, які вони носять», насправді ж це означало — «мені байдуже, як вони називаються». Він наче навмисно відкидав ту культуру, що густо просотувала повітря його дитинства, наче дим коминів узимку чи океанська сіль.

Іудаїзм у Фар-Роквей із часом лібералізувався. Настільки, що зміг навернути до віри навіть такого атеїста, як батько Річарда — Мелвілл Фейнман. Це був здебільшого реформістський іудаїзм, без фанатизму й фундаменталістських традицій. Стародавню суворість було відкинуто заради майбутнього дітей іммігрантів. Нове обличчя релігії влаштовувало новоприбулих американців, які не полишали надій на те, що їхні діти проторують собі дорогу в Новому Світі. Зустрічалися сім’ї, у яких не шанували суботу, або такі — до них належали і Фейнмани — у яких ідиш сприймався як незрозуміла іноземна мова. Однак Фейнмани належали до пастви місцевої синагоги. Річард деякий час відвідував недільну школу і був членом молодіжної релігійної групи, що збиралася після занять. Віра так чи інакше формувала моральні принципи мешканців містечка. Із сімей, схожих на сім’ю Фейнманів, що проживали в околицях Нью-Йорка в першій половині ХХ століття, вийшла ціла когорта талановитих чоловіків та жінок, які досягли успіхів у багатьох сферах, але особливо вони відзначилися в науці. На цьому клаптику суходолу площею в якихось пару сотень квадратних кілометрів зареєстрована непропорційно велика кількість нобелівських лауреатів — якщо порівнювати з рештою світу. У місцевих родинах, переважно єврейських, існував справжній культ знання і всіляко заохочувалася освіта. Іммігранти працювали і жили заради того, щоби забезпечити краще майбутнє своїм дітям. Ті, своєю чергою, добре знали, що довелося пережити їхнім батькам. Тут вважали, що професійні заняття наукою — гідна справа. Але водночас кращі коледжі та університети постійно підвищували вступні вимоги до абітурієнтів-євреїв, обмежуючи їх чисельність, тому на природничих факультетах навчалися здебільшого білі протестанти. Так було до закінчення Другої світової, коли дали себе знати закони математики, а не приховані класові, расові або гендерні упередження.

Фар-Роквей мав справжній міський центр, якого не було навіть у сусідньому Сідархерсті. Коли мати Річарда, Люсіль, прямувала по Сентрал Авеню до магазинів «Небензал» та «Старк», їй подобалось чи не все, що вона бачила довкола. Вона добре знала вчителів своїх дітей, допомагала фарбувати шкільну їдальню та разом із сусідами колекціонувала червоний скляний посуд, що його заради реклами продавав місцевий кінотеатр. Містечко мало охайний та затишний вигляд. У місцевих жителях відчувалася певна послідовність — як у релігійних принципах, так і в повсякденній поведінці. Тутешні неписані правила передбачали чесність, ощадливість, відданість своїй справі, прагнення до знань. У родині Фейнманів не відчувалося навіть натяку на бідність, хоча пізніше він зрозумів, чому в їхньому будинку мешкали дві родини — його батьки не змогли б самотужки утримувати власний дім. Така ж ситуація була і в його приятеля Леонарда Маутнера: після того, як помер батько Леонарда, старший брат приятеля був змушений заробляти дрібною торгівлею, розносячи яйця та масло по хатах. «Таким був світ,— зазначав Фейнман набагато пізніше.— Лише тепер я розумію, що всі навколо боролися за життя, наче божевільні. Усі боролися, але це не виглядало боротьбою».

Дітям життя в такому оточенні надавало рідкісне поєднання свободи і моральної суворості. Фейнману ці обмеження не здавалися надто обважливими, оскільки він мав природжену схильність до чесності. Інакше кажучи, це був спосіб життя, що налаштовував бути самим собою.

Народження та смерть

Мелвілл Фейнман (він вимовляв своє прізвище більш традиційно — Файнман) народився в Мінську. Його батьки Луїс і Енні емігрували з Білорусі 1895 року, і з п’яти років Мелвілл мешкав у селищі Патчог на Лонг-Айленді. Він захоплювався наукою, але, як і більшість євреїв-іммігрантів, не мав можливості нею займатися. Він вивчав те, що виходило за межі традиційного знання, нову галузь медицини — гомеопатію. Згодом Мелвілл долучився до бізнесу з продажу поліцейського обмундирування та уніформи для листонош. Пізніше він розпочав продавати поліроль для автомобілів Whiz (у той час гараж Фейнманів був ущент забитий цим засобом), намагався створити мережу автомийок, але в підсумку знову повернувся до продажу уніформи в компанії Wender & Goldstein. І майже на кожному місці роботи йому доводилося відчайдушно боротися з конкурентами і недругами.

Його дружина виросла в кращих умовах. Люсіль була дочкою успішного галантерейника, якого ще дитиною вивезли з Польщі та віддали до сирітського притулку в Англії, де він отримав британське ім’я Генрі Філліпс. Звідти батько Люсіль потрапив до США, де отримав першу роботу — продавав у роздріб голки та нитки, таскаючи їз за спиною в наплічнику. Через кілька років у Нижньому Іст-Сайді він познайомився із Джоан Хелінскі, дочкою польсько-німецьких іммігрантів. Генрі та Джоан не тільки зв’язали одне одного шлюбними обітницями, але й розпочали спільний бізнес. У них виникла оригінальна ідея, як раціоналізувати процес обрізки фетру при виготовленні жіночих капелюшків, що увійшли в моду напередодні Першої світової війни, і їхній капелюшний бізнес процвітав. Вони відкрили галантерейну лавку й оселилися у Верхньому Іст-Сайді на 92-й вулиці неподалік від Парк-авеню. Саме там у 1895 році народилася Люсіль Філліпс, перша з п’яти її братів та сестер.

Як і багато заможних асимільованих євреїв, Люсіль Філліпс відвідувала нью-йоркську Етико-культурну школу (приватний навчальний заклад, що з часом став притулком для світських євреїв, які відкинули містику та ритуальність іудаїзму, але прийняли його етичне вчення). Слід зазначити, що гуманістичний пафос цього закладу залишив відчутний слід і в особистості Роберта Оппенгеймера, який був на дев’ять років молодший за Люсіль. Дівчина прагнула стати вихователькою в дитячому садку, але невдовзі після закінчення навчання познайомилася із Мелвіллом. Знайомство із майбутнім чоловіком відбулося завдяки найближчій подрузі Люсіль — саме в неї було призначене побачення з Мелвіллом. У Мелвілла також був друг; і Люсіль була запрошена «для комплекту». Це була звичайна заміська прогулка автомобілем, і хай там як, але на шляху додому Люсіль та Мелвілл уже сиділи поруч на задньому сидінні.

За кілька днів він сказав їй: «Не одружуйся ні з ким іншим». Ці слова не можна було розцінювати як формальну пропозицію, і батько Люсіль не дозволяв їй вийти заміж за Мелвілла ще три роки, поки їй не виповнився двадцять один рік. Молода пара переїхала до недорогої квартирки у Верхньому Мангеттені в 1917 році. І вже наступного року в місцевій лікарні народився Річард.

Сімейна легенда стверджувала, що Мелвілл заздалегідь оголосив: якщо народиться хлопчик, він стане вченим. Люсіль невизначено кивнула: не варто забігати так далеко наперед. Але батько Річарда взяв справу в свої руки. Ще до того, як малюк навчився ходити, він приніс додому розсип синіх та білих керамічних плиточок і став регулярно розкладати їх, чергуючи синій-білий-синій-білий або синій-білий-білий-синій-білий-білий. У такий спосіб він намагався привчити сина до розпізнавання візуальних ритмів — своєрідного вступу до математики. Пішов Річард рано, а заговорив тільки після двох років. Його мати дуже переймалася через це, але, як це часто буває з дітьми, що починають говорити пізно, Рітті одразу став неймовірно балакучим. Коли він навчився читати, Мелвілл приніс додому «Британську енциклопедію», і Річард буквально проковтнув її. Батько водив сина до Американського музею природної історії, де стояли опудала тварин у скляних коробах і знаменитий велетенський скелет динозавра. Мелвілл розповідав синові про нього, немов викладав урок, переводячи усі вимірювання в зрозумілі дитині одиниці: «Заввишки двадцять п’ять футів, а голова — шість футів завдовжки. Отже, якби він опинився на нашому подвір’ї, йому вистачило би зросту, щоби просунути голову в наше вікно, але не зовсім, бо вона занадто широка й неодмінно застрягла би». Досить живописне пояснення, зрозуміле будь-якому хлопчику.

Мелвілл обдаровував сина потягом до знань та серйозністю. Гумор та любов до розповідей він отримав від Люсіль. Принаймні саме так, за сімейними легендами, розподілялися батьківські впливи в родині. Мелвілл охоче сміявся над історіями, що його дружина та діти розповідали за обідом та після нього, коли вся родина збиралася разом, щоби почитати вголос. У нього був дивовижний сміх — щось середнє між реготом і хихотінням, і його син також успадкував цю якість. Жарти були справжнім покликанням Люсіль та її власним засобом протистояти невдачам та родинним трагедіям: сувора правда життя полягала в тому, що її бабуся та обидва дідусі опинилися у Варшавському гетто, її мати страждала на епілепсію, а старша сестра — на шизофренію. За винятком сестри Перл, усі її брати та сестри померли у молодому віці.

Передчасна смерть не обійшла стороною і родину Фейнманів. Узимку, коли Річарду вже виповнилося п’ять років, Люсіль народила другого сина. Його назвали Генрі Філліпс Фейнман — на честь її батька, який помер роком раніше. Через чотири тижні після народження в малюка підвищилася температура, з’явилася кровоточивість із-під нігтів, і за кілька днів хлопчик помер, імовірно, від спінального менінгіту. Горе, стрімкий перехід від щастя до розпачу і, звичайно, жах від споглядання раптової смерті дитини, затьмарили життя Річарда на довгий час. Він так чекав на брата, натомість отримав жорстокий урок — наскільки крихким є людське життя, і наскільки людина не в змозі протистояти природі. Пізніше він майже ніколи не згадував про цю сумну подію, спогади про яку переслідували його багато місяців поспіль. До дев’яти років він не мав ані братів, ані сестер, поки нарешті не народилася Джоан. Тінь загибелі малюка Генрі все ще нависала над сім’єю. Річард знав, що його мати й досі зберігає свідоцтво про народження і капелюшка, який носив хлопчик, чиї останки нині спочивали під плитою сімейного склепу за п’ять миль від їхнього будинку. На надгробному камені було написано: «Генрі Філліпс Фейнман. 24 січня 1924 — 25 лютого 1924».

Протягом наступних років Фейнмани кілька разів переїжджали, залишаючи Мангеттен заради невеликих містечок, що розташовувалися за межами міста: спочатку до Фар-Роквей, потім до Болдуїна на Лонг-Айленді, коли ж Річарду виповнилося десять — до Сидархерста. А згодом родина знову повернулася до Фар-Роквей. Батько Люсіль мав там будинок, у ньому вони й оселилися. Двоповерхова будівля, прикрашена ліпниною піщаного кольору, займала невелику ділянку на Новому Бродвеї, 14. Дім мав передній та задній двори та дві під’їзні доріжки. Фейнманам доводилося ділити його із Перл — сестрою Люсіль — та її родиною: чоловіком Ральфом Левіном, сином Робертом, трохи старшим за Річарда, та дочкою Френсіс, що була трохи молодшою за нього.

Білі поручні обрамляли ґанок. На першому поверсі були розташовані дві вітальні, одна для ігор, друга для загального користування — вона мала газовий камін, що вмикався в холодні дні. Спальні були крихітні, але їх налічувалося аж вісім. Вікна кімнати Річарда на другому поверсі виходили на задній двір, де росли форзиція та персикове дерево. Інколи дорослі, повертаючись увечері додому, виявляли, що мала Френсіс, двоюрідна сестра Річарда, тремтить від жаху і не може заснути через те, що Річард, який увесь день виконував роль головної няньки, годинами розповідав їй історії про привидів, які вигадував буквально на ходу. В останні роки перед Великою депресією в домі з’явилися нові мешканці — пара іммігрантів із Німеччини, Людвіг та Марі, які нещодавно прибули до Сполучених Штатів. Обоє підпрацьовували у Фейнманів за житло та їжу. Марі готувала; Людвіг жартівливо казав, що він є водночас садівником, шофером та дворецьким, що подає страви за обідом. Вони також вигадали серйозну й вельми винахідливу гру. З ініціативи Людвіга північне вікно гаражу перетворилось на Північний Фенстер-банк. Усі по черзі ставали то касирами, то клієнтами. Спілкуючись із дітьми, Людвіг і Марі швидше опановували англійську й водночас навчали молодших членів сімей іншим навичкам: садівництву або чемній поведінці за столом. Утім, якщо Фейнман і набув тоді таких навичок, у подальшому він їх остаточно позбавився.

Для Джоан, наймолодшої з дітей, усе в будинку йшло своєю чергою. Проте одного разу, коли дівчинці було три або чотири роки, старший брат розбудив її вночі. Він сказав, що йому дозволили показати їй щось неймовірне та прекрасне. Тримаючись за руки, вони вирушили на маленький майданчик для гольфа, що розташовувався подалі від освітлених вулиць. «Дивись!» — сказав Річард. Високо над їхніми головами тремтіло й переливалося червоно-зеленими завісами північне сяйво, одне з чудес природи. Десь у верхніх шарах атмосфери іонізовані сонячні частинки, сфокусовані магнітосферою Землі, взаємодіяли з атмосферою, створюючи мерехтливе світлове випромінювання. Це було явище з тих, які вуличне освітлення великих міст незабаром затьмарило назавжди.

Воно того варте

Захоплення математикою та експериментаторством розвивалися окремо. Запаси матеріалів і приладдя для проведення наукових досліджень поповнювалися реактивами з наборів для хімічних дослідів, лінзами від біноклів і телескопів та фотографічним обладнанням. Рітті опутав дротами весь дім, аби кожен отримав можливість у будь-якій кімнаті, підключивши навушники, слухати імпровізовані передачі, які він вів зі своєї лабораторії. Якось його батько обмовився, що чув, нібито електрохімія поступово стає новою і важливою галуззю науки, але Рітті марно намагався зрозуміти, що воно таке — ця електрохімія. Він пхав електроди під напругою в різноманітні хімічні розчини. Він змайстрував мотор, що гойдав ліжечко його сестри. Одного разу, повернувшись додому пізно ввечері, батьки, ледве увійшовши в передпокій, почули пронизливий зойк. «Працює!» — радіючи, вигукнув Рітті. Тепер у них була хатня сигналізація. Коли якась із партнерок його матері по грі в бридж питалася, як вона витерплює весь цей хаос, хімічний сморід та нескінченні плями на рушниках, Люсіль спокійно відповіла: «Воно того варте». В нью-йоркських єврейських родинах, які належали до середнього класу, ніщо не було в змозі принизити цінність дитячих амбіцій.

Фейнмани виховували дітей згідно із принципами, які за замовчуванням поділяв багато хто з їхніх сусідів. Лише зрідка ці догмати висловлювалися вголос, але вони жили за ними. Колись — рано чи пізно — доведеться вирядити своїх нащадків у світ, сповнений негараздів та небезпек. Тому треба зробити все можливе, як одного разу висловився Мелвілл, «щоби дитина найкращим чином зіткнулася зі світом і була готова до напруженої боротьби за існування і до конкуренції з іншими людьми». Дитині доведеться шукати власну нішу, у якій вона отримає можливість прожити корисне та плідне життя.

Поряд із тим, така точка зору не була позбавлена егоїзму — адже ніщо так не підіймає батьків в очах сусідів, як успіхи дитини. «Коли дитина робить щось хороше й незвичайне,— писав Мелвілл,— груди батьків переповнюються гордістю, і самим своїм виглядом вони начебто говорять сусідам (звичайно ж, не вголос): “Подивіться! Хіба ж він не чудовий? Чи є у вас щось подібне, що може зрівнятися з тим, чим я можу похизуватися?” І сусіди, своєю чергою, допомагають батькові плекати власне его, усвідомлюючи гідність дитини та милуючись разом із батьками на її успіх…»

Так, життя у світі бізнесу, геть комерціалізоване, є нудним і виснажливим; тож краще звернутися до професій, що пов’язані зі світом науки і культури. Зрештою, жертви, принесені батьками заради дитини,— це не борг, що його дитина має повернути. Саме її існування є найвищою винагородою.

Ставши дорослим, Річард Фейнман перетворився на майстерного оповідача. У його розповідях про власне дитинство яскраво проступав образ батька — людини, що передала синові у спадок всі свої знання. Ці уроки були водночас і наївними, і мудрими. Мелвілл Фейнман високо цінував допитливість і не схвалював зверхності. Він учив Річарда не довіряти зовнішній формі, адже це всього лише форма. А про форму він знав багато чого, адже продавав такі речі, про які точно знав, що вони позбавлені будь-якого змісту. Навіть сам Папа Римський був лише людиною, одягненою у відповідний одяг. Коли Мелвілл із сином вирушали на прогулянку, він міг підняти із землі камінь і почати розповідати про мурах та хробаків, про зірки та хвилі. Першочерговими для нього завжди були дії, а не факти. Однак для пояснення якихось складних речей або явищ йому не завжди вистачало об’єктивних знань, і вже набагато пізніше Річард зрозумів, що батько іноді щось вигадував. Але користь від цих уроків полягала в самому погляді Мелвілла на науку. Пізніше Річард згадував це, розповідаючи дві улюблені історіії про свого батька.

Одна з них була пов’язана із птахами. У вихідні батьки з дітьми часто виїжджали на прогулянки в гори Катскілл. Під час однієї з них якийсь хлопчик запитав Річарда: «Бачиш цього птаха? Що це за птах?». Ось як описував Фейнман подальші події:

«Я сказав:

— Я й гадки не маю, що це за птах.

А він каже:

— Це бурогрудий дрізд. Твій батько нічому тебе не вчить!

Але все було навпаки. Він мене вже навчив.

— Бачиш того птаха? — казав батько.— Це кропив’янка Спенсера. Я все ж таки зрозумів, що він не знає справжнього імені птаха, але він вів далі: — Італійською він зветься чутто лапіттіда, португальською — бом де пейса. Китайці звуть його чунг-да-та, а японці — катано такеда. Ти можеш знати ім’я цього птаха на всіх мовах, але насправді не знатимеш абсолютно нічого про самого птаха. Вивчивши ці назви, ти дізнаєшся виключно про те, як люди у різних частинах світу колись назвали цього птаха. Тому давай-но як слід роздивимося цього птаха, побачимо, що і як він робить — це саме те, що важливіше за все інше».

Друга історія також містила натяк на різницю між назвою та сутністю речі або явища. Річард якось спитав у батька, чому, коли він штовхає свій червоний візочок уперед, м’яч, що лежить усередині візочка, котиться у зворотному напрямку.

«Цього,— відповів він,— ніхто достеменно не знає. Загальний принцип полягає у тому, що речі, які рухаються, намагаються продовжувати рухатися, а речі, що стоять, зазвичай залишаються на місці, якщо тільки їх добряче не підштовхнути. Ця тенденція зветься інерцією, але ніхто не знає, чому так відбувається».

Насправді це виглядає глибоким судженням. Глибшим, ніж сягали знання Мелвілла, оскільки не так уже багато вчених чи викладачів наважувалися тоді визнавати, що навіть всеосяжне ньютонівське розуміння сили та інерції залишає питання про причину без відповіді. Всесвіт не мав бути таким. Насправді доволі складно розтлумачити дитині, що м’яч трохи просувається вперед відносно землі і водночас відчутно просувається назад відносно візочка. Доведеться пояснити роль тертя, коли на м’яч впливають певні сили, показати, що кожне тіло залишається у стані спокою або продовжує рухатися прямолінійно та рівномірно до того моменту, поки на нього не вплинуть сили, прикладені до тіла (зрозуміло, якщо їхня дія не скомпенсована). І все одно важко передати все це без додання майже схоластично витонченого уроку про природу пояснення. Закони Ньютона дійсно пояснюють, чому м’ячі котяться в напрямку, що є протилежним напрямку руху візка, чому бейсбольні м’ячі змінюють траєкторію польоту залежно від вітру, і навіть чому деякі кристали вловлюють радіохвилі. Однак пізніше Фейнман сам переконається в обмеженості подібних визначень. Він завжди страждав через майже нездоланну складність пояснень, чому магніт притягує залізо або яким чином гравітація впливає на снаряд, що летить. Річард, справжній агностик стосовно таких понять, як інерція, подумки вибудовував власну фізику — ту, яка тільки-но зароджувалася в Європі в ті часи, коли батько й син розмовляли про якийсь там візок. Квантова механіка нав’язала науці новий вид сумнівів, і Фейнман висловлював ці сумніви часто й у різний спосіб: «Не питайте, як таке можливо. Тому що цього наразі ніхто не знає».

Навіть малим Фейнман іноді ясно відчував межі батькового розуміння науки. Одного разу, уже лягаючи спати, він запитав батька, що таке алгебра.

— Це спосіб вирішувати проблеми, які неможливо вирішити за допомогою арифметики,— сказав Мелвілл.

— Які саме?

— Наприклад, якщо будинок і гараж можна винайняти за 15 000 доларів. Скільки коштуватиме оренда гаража?

Річард відчував, що насправді тут ховається якась проблема. Коли він перейшов до старшої школи, його швидко розчарувала тривіальність початкового курсу алгебри. Якось він зайшов до кімнати сестри і запитав: «Джоанні, якщо два в ступені х дорівнює чотирьом, чи можеш ти обчислити х?» Звичайно, вона змогла, і Річард був обурений тим, що в старших класах йому доводилося вивчати такі очевидні речі. Того ж року він із легкістю навчився вирішувати набагато складніші задачі, і в школі його швидко перевели на більш просунутий курс алгебри, який вела міс Мур, гладка жінка з тонким почуттям дисципліни. Її клас управлявся із завданнями, немов наспівував пісеньки, а учні безперервним потоком прямували до дошки і на місце. Фейнману було трохи не по собі серед старших учнів, але він уже дав їм зрозуміти, що, на його думку, він розумніший. Дійсно, його показник за тестами IQ в школі був вражаючим — 125.

У школі

Державні школи Нью-Йорка тієї епохи мали бездоганну репутацію — але переважно завдяки ностальгічним спогадам відомих випускників. Сам Фейнман вважав, що його школа — державна № 39, була справжньою «інтелектуальною пустелею». Навіть удома він отримував більше, часто з допомогою енциклопедії. Оволодівши азами алгебри, одного разу він склав рівняння з чотирма невідомими і показав його своїй вчительці арифметики разом із методом його рішення. Жінка була вражена й спантеличена; їй довелося звернутися до директора, щоби переконатися, чи правильний метод був використаний Річардом. У школі читався один-єдиний курс загальної фізики, лише для хлопчиків, який вів суворий та важкий у спілкуванні вчитель на ім’я майор Коннолі — вочевидь, то був його чин, отриманий під час Першої світової. Усе, що Фейнман запам’ятав із цього курсу, це довжину метра в дюймах — 39,37, а ще марну суперечку із викладачем стосовно того, як виходять промені світла від точкового джерела — радіально, як це здавалося логічним Річарду, чи паралельно, як зазвичай малюють у підручниках, зображуючи схему проходження світла крізь лінзу. Навіть у початковій школі він знав про себе, що має рацію стосовно таких речей. Із точки зору фізики, вони були просто очевидними, і навряд чи потребували ухвали керівництва.

Його батько іноді описував красу й різноманіття потоків енергії, що протікає крізь наш світ,— від сонячного світла до рослин і тварин, від механічної енергії людських м’язів до тієї, що міститься у заводних іграшках. Коли в школі Роберт отримав завдання написати вірша, він виклав ці ідеї у начебто буколічному сюжеті:

...Енергія відіграє важливу роль,
Її повно в усіх відмінах праці;
Енергія — о, так! — то величезна сила,
І марно їй протистояти.
Якби не мав її звичайний фермер,
Він би зостався без гроша,
Але дивитись сумно,
Що саме ця енергія
Належить також і його гнідій конячці...

Потім він написав ще одного вірша, свідомо розмірковуючи щодо власної одержимості наукою та науковими ідеями. Скориставшись деякими запозиченими апокаліптичними образами, Річард висловив думку, що наука тісно пов’язана зі скептицизмом стосовно існування бога — принаймні того стандартизованого бога, яким його виставляли у школі. У цього бога було надто мало спільного з раціональним та гуманним богом, що керував повсякденним життям родини Фейнманів. Серед іншого, там були і такі рядки:

Наш мозок думає про науку — і наука в наших вухах;
Наші очі бачать науку — і наука в наших страхах.
Так, ми віддаляємося від господа, бога нашого;
Але наразі ми не здатні цьому запобігти,
Бо це вже сталося.

Але поезія — то для «шмаркачів» (на думку Річарда). Він часом страждав від поширеного прокляття юних інтелектуалів — побоювання опинитися або навіть здатися комусь тим самим «шмаркачем». Він вважав себе слабким та фізично нерозвинутим. У бейсболі він був нездарою. Вигляд м’яча, що котився до нього по бруківці, сповнював його жахом. Уроки фортепіано його також лякали — і не лише тому, що він погано грав, а й через те, що йому досі доводилося грати вправи на кшталт «Танцю ромашок». Подекуди той страх перетворювався чи не на божевілля. Тривога з’їдала його зсередини навіть тоді, коли мати виряджала його до крамниці за «тістечками з м’ятою».

Тож не дивно, що він ніяковів у присутності дівчат. Він також переймався тим, що йому колись доведеться битися із сильнішими старшими хлопцями — і тому намагався долучитися до їхньої спільноти, виконуючи за них домашні завдання чи демонструючи власні знання. Звісно, йому доводилося відчувати традиційні приниження: наприклад, безпорадно спостерігати за тим, як сусідські дітлахи перетворили його перший набір «Юний хімік» на коричневу розпечену масу просто на тротуарі перед його будинком. Він намагався бути «хорошим хлопчиком», а потім турбувався, як це відбувається з усіма по-справжньому хорошими хлопчиками, щоби його не визнали надто добрим чи «делікатним». Він навряд чи зміг би перетворитися з інтелектуала на атлета, але йому вдавалося приховати власну сором’язливість під панцирем практичного погляду на життя. Чи тільки здавалося, що вдається.

Практична людина — таким Річард бачив себе в ті роки. У школі він натрапив на серію підручників з математики, на обкладинках яких пишніли магічні заголовки на кшталт «Арифметика для практичної людини», «Алгебра для практичної людини»,— і він їх буквально проковтнув. Він не дозволяв собі поводитися «делікатно», а поезія, література, малювання та музика були дуже делікатними справами. Столярні або слюсарні роботи та техніка загалом — ото були заняття для справжніх чоловіків.

Для тих учнів старших класів, які виявилися нездатними реалізувати власне прагнення до першості на бейсбольному полі, у Нью-Йорку існувала так звана «Міжшкільна ліга алгебри». Інакше кажучи, клуб, що об’єднував математичні команди з різних шкіл. У Клубі фізиків Фейнман та його приятелі вивчали хвильовий рух світла та феномен утворення вихрових кілець із диму. Вони навіть відтворили експеримент каліфорнійського вченого Роберта Міллікена, що став уже класичним, вимірявши заряд електрона за допомогою крапель рідкого масла. Але ніщо так не хвилювало Річарда, як змагання з математики. В їхньому класі формувалися команди, кожна з яких складалася з п’яти учнів. Дві команди змагалися між собою, а вчитель ставив їм питання і пропонував завдання. Усі ці завдання були складені дуже підступно. Для пошуку відповідей на них не завжди потрібно було застосовувати стандартні алгебраїчні прийоми, оскільки способи вирішення, що традиційно викладалися в школах, вимагали забагато часу. Учні мали самостійно віднайти спосіб, що не був передбачений стандартними знаннями.

За давньою традицією, якої дотримувалися більшість викладачів, учням прищеплювали переконання, що використання правильних методів має більше значення, ніж отримання правильної відповіді. Тут була важлива лише відповідь. Під час її знаходження учні могли заповнити хоч усю дошку незрозумілими закарлючками, а наостанок просто обвести крейдою отримане рішення. Заохочувалися вияви нестандартного мислення та гнучкість думки.

Ці поєдинки Річард вважав радісними подіями — саме там він відчував, що живе по-справжньому. Він був капітаном команди — і його команда завжди перемагала. Він ніколи нічого не писав, не користувався навіть олівцем — відповіді самі знаходили його. Припустімо, ви пливете човном проти течії річки. Течія має швидкість три милі за годину; швидкість вашого човна проти течії — чотири й одна чверть милі за годину. Раптом ваш капелюх опинився за бортом. За сорок п’ять хвилин ви помічаєте, що його немає, і миттєво повертаєтесь. Скільки знадобиться часу, щоби наздогнати капелюх, що пливе?

Найпростіша задача, вирішити яку можна за кілька хвилин, якщо застосувати звичайні алгебраїчні методи. Але той, чия голова забита цифрами, які складаються й віднімаються, запевне програв. Це завдання на систему координат. Насправді не має значення, із якою швидкістю тече річка. Так само, як не має значення рух Землі навколо Сонця, чи рух Сонця крізь галактику. Усі швидкості — цілковита маячня. Не треба звертати на них уваги — краще сконцентруватися на капелюсі, що пливе собі й пливе. Перетворитися на цей капелюх. Відносно вас вода є нерухомою, береги — рухливі. А зараз поспостерігайте за човном — і тоді зрозумієте, як це миттєво зрозумів і Фейнман, що знадобляться ті самі 45 хвилин, щоби наздогнати капелюх.

До найбільш здібних учасників змагань відповіді приходили як осявання за межами свідомості. У такі моменти людина не напружується, щоб отримати те, що шукає, а, навпаки — розслабляється, щоби побачити неочевидне. Досить часто відповідь спалахувала перед внутрішнім зором Рітті ще під час читання умови задачі, і суперники, бачили, як він просто на ходу пише цифру й обводить її колом. У старших класах на щорічному загальноміському чемпіонаті з математики, що проводився в Нью-Йоркському університеті, Фейнман посів перше місце.

Більшості людей здається, що математика — суха сукупність фактів та алгоритмів, створених за законами арифметики, алгебри, геометрії, тригонометрії та числення. Однак декому вдається знайти двері у більш вільний та барвистий світ, що згодом отримав назву «рекреаційна математика». У цьому світі доводиться перевозити в одному човні лисиць та кроликів через уявні річки; деякі тамтешні племена завжди брешуть, а інші завжди кажуть виключно правду, там золоті й фальшиві монети вдається розсортувати всього за три зважування на важільних вагах, а малярам доводиться втискувати дванадцятифутові драбини в дуже незручні закути. Деякі із цих задач завжди лишатимуться актуальними. Як, наприклад, розділити точно навпіл восьмипінтовий глечик вина, якщо ви маєте лише дві вільні посудини — на п’ять та на три пінти? Як бідолашній мавпі піднятися вгору по мотузці, якщо її протилежний кінець прив’язаний до гирі, що повністю компенсує її вагу? (Це, між іншим, ще й закамуфльована задача із фізики.) А теорія ймовірностей, насичена іграми та парадоксами, де підкидують угору монети та роздають карти, поки голова не починає йти обертом! Нескінченності також множилися: нескінченність натуральних чисел виявилася демонстративно меншою, ніж нескінченність точок на прямій.

Хлопчик занурювався в геометрію, наче Евклід,— озброївшись циркулем та косинцем, креслив трикутники і п’ятикутники, вписував в окружності багатогранники, складав із паперу платонові тіла. Він, як і його друг Леонард Мотнер, мріяв про славу. Одного разу їм навіть здалося, що вони знайшли спосіб розділити кут на три рівні частини, використовуючи тільки ті інструменти, що мав Евклід. Насправді ж хлопці помилково зрозуміли умови цієї класичної нерозв’язної задачі й розділили на три рівні частини одну зі сторін рівностороннього трикутника, припустивши, що лінії, які з’єднують ці відтинки з протилежним кутом, утворюють рівні кути. Під час велосипедних прогулянок Рітті і Леон уже уявляли газетні заголовки: «Двоє учнів, які тільки почали вивчати геометрію, блискуче вирішили одвічну задачу трисекції кута».

Цей дивовижний світ був створений для ігор, а не для роботи. Однак, на відміну від свого флегматичного шкільного приятеля, Фейнман постійно тягнувся до «дорослої» математики. Поступово в нього з’явився потяг до дослідження й вирішення завдань, що вважалися нерозв’язними. Він вважав за краще активне вивчення нового ніж пасивне вживання мудрості минулих епох. У школі кожне завдання на сто відсотків мало точне рішення. У «рекреаційній математиці» можна було швидко зрозуміти умови та знайти відповідь. Під час математичних ігор на них не тиснули ніякі авторитети. Наприклад, виявивши деяку нелогічність у системі позначення тригонометричних функцій, Фейнман запропонував власну:  — для синуса (х),  — для косинуса (х),  — для тангенса (х). Він не відчував себе обмеженим якимись правилами, але в той же час залишався неймовірно методичним. Він запам’ятовував таблиці логарифмів й обчислював значення функцій в розумі. Його записні книжки заповнювалися формулами, а також нескінченними рядами, суми яких дорівнювали π та e.

За місяць до того, як йому виповнилося п’ятнадцять, він написав на усю сторінку великими сантиметровими буквами:

Найзнаменитіша формула в математиці:
eiπ + 1 = 0
(Із наукової історії Всесвіту){7}

Сторінка підліткового зошита Фейнмана

Ще до кінця того року Річард цілком засвоїв тригонометрію, диференціальне та інтегральне числення. Викладачі намагалися зрозуміти, у якому напрямку він рухається. За три дні занять із ним геометрією вчитель — містер Огсбері — здався. Він сів на стілець, поклав ноги на стіл і попросив Фейнмана провести урок. Тепер Річард самостійно вивчав конічні перетини та комплексні числа — той розділ алгебри, де рішення рівнянь набувають «геометричного відтінку», а в процесі виконання завдань доводиться співвідносити символи і розміщення кривих на площині чи в просторі. І як завжди, Фейнман вважав важливою практичну сторону набутих знань. У його нотатнику можна було знайти не лише формули і закони, а й розгорнуті таблиці тригонометричних функцій та інтегралів — вони не були звідкись переписані, а самостійно виведені, інколи абсолютно новим способом. Він називав свій нотатник «Обчислення практичної людини». Коли ж однокласники вигадували прізвиська для підписів у щорічному фотоальбомі, йому майже одноголосно було присвоєне наступне: «Божевільний Геній».

Усі речі складаються з атомів

Перша квантова ідея — твердження, що основою і будівельним матеріалом усього сущого є нероздільні структурні частки,— з’явилася щонайменше двадцять п’ять століть тому, і разом із тим почала свій повільний розвиток фізика народження. І не дивно, адже інакше неможливо було хоч щось зрозуміти стосовно землі чи води, вогню чи повітря. Ідея ця спочатку здалася сумнівною. Нічого у вигляді ґрунту, мармуру, листя, води, м’яса чи кісток не свідчило на її користь, але кілька грецьких філософів у V столітті до н. е. буквально скаженіли від бажання знайти підтвердження цьому припущенню. Речі змінюються — руйнуються, згасають, в’януть чи зростають — однак залишаються самими собою. Поняття непорушності, вочевидь, передбачало існування якихось основних незмінних частин. Саме їхній рух та рекомбінація здатні спричиняти зміни. Тобто, якщо замислитися над цим, логічно було би визначити основні складові будь-якої матерії як незмінні та неподільні — «атомос» давньогрецькою. Але питання, чи є атоми однаковими, залишалося відкритим. Платон, наприклад, дотримувався наступного погляду: «Найдрібніші частинки належать не царству матерії, а царству геометрії; вони являють собою різні тілесні геометричні фігури, обмежені плоскими трикутниками». Куби, октаедри, тетраедри та ікосаедри вважалися відповідними чотирьом первовічним стихіям — землі, повітря, вогню та води. Дехто додавав до цього маленькі «гачки», що утримують атоми разом (із чого ж тоді вони мали бути зроблені, ці «гачки»?).

Експерименти не були поширені в Давній Греції, але деякі спостереження свідчили на користь теорії про атомну будову матерії. Вода випаровується, пар конденсується. Тварини здатні відчувати запахи, що їх розносить вітер. У глечик, по вінця наповнений попелом, можна налити досить багато води, при цьому сумарний обсяг речовини не збільшиться, а це означає, в речовині існують порожнечі. Принцип взаємодії первісних частинок довгий час залишався незрозумілим. Яким чином вони рухаються? Як поєднуються поміж собою? «Незрозуміло, незрозуміло, із чого ж зроблений камінь»,— писав поет Річард Вілбер (1921–2017), тонкий спостерігач природи. Тобто навіть в атомну еру все ще важко було зрозуміти, як фізичні частинки, що формуються та скупчуються, здатні утворювати об’єкти з чіткими контурами, які ми бачимо та яких торкаємося щодня.

Кожен, хто вірить у наукові описи звичайних речей, має повсякчас звіряти те, що написано в підручниках, із тим, що існує насправді; інакше кажучи — порівнювати отримане знання з тими знаннями, які в нього вже є. Ще в дитинстві нам кажуть, що Земля кулеподібна, що вона обертається навколо Сонця і навколо власної осі. Ми можемо або прийняти це на віру — як один із постулатів якоїсь сучасної релігії, або зібрати зі шматочків загальну картину світу, яку вже не так просто буде спростувати. Ми бачимо, як наближається до горизонту траєкторія руху Сонця з наближенням зими. Ми можемо визначити час за тінню, що відкидає перший-ліпший стовп. Ми катаємося на каруселі й відхиляємося у бік, протилежний напрямку дії коріолісової сили. Ми намагаємося виправдати зміни у власному самопочутті дією циклонів та змін погоди: Північна півкуля, низький тиск, рух проти годинникової стрілки. Ми можемо розрахувати час, коли щогли вітрильника зникнуть за обрієм. Сонце, вітер, хвилі — увесь навколишній світ не дозволяє нам повернутися до уявлення про те, що Земля є пласкою. До яких хитрощів нам тоді довелося би вдатися, щоби пояснити, яким чином Місяць викликає припливи?

Усі речі складаються з атомів — цей факт набагато складніше узгодити зі щоденним досвідом про міцність та вагу столів та стільців. Якщо подивитися на невеличкі западини, що утворюються на кам’яних сходинках старої будівлі, нам доведеться визнати поступову втрату якоїсь кількості невидимих дрібних частинок під дією тисяч і тисяч людських кроків. Однак ми не здатні поєднати в уяві геометричні грані коштовного каміння із ментальною картиною атомів, складених як гарматні ядра, тому віддаємо перевагу тому, що можна побачити неозброєним оком. Навіть якщо ми все ж таки переконали себе, що ми самі й усе довкола нас складається з атомів, існування твердого каменя залишається загадкою. Річард Фейнман якось запитав шкільного вчителя (і, ясна річ, не почув задовільної відповіді): «Як гострі речі залишаються гострими, якщо атоми постійно хаотично рухаються?»

Уже дорослий Фейнман переймався набагато складнішим питанням: якби під час якогось глобального катаклізму були втрачені всі наукові знання, яке одне-єдине твердження могло би зберегти найбільший обсяг інформації для наступних поколінь розумних істот? Яким чином ми змогли би найкраще передати своє розуміння світу? Він запропонував наступне формулювання: «Усе складається з атомів — маленьких частинок, що перебувають у вічному русі й притягуються між собою, коли розташовуються на невеликій відстані, але відштовхуються під час стискання тіла». До цього він додав: «У цьому одному реченні — і ви це побачите — величезна кількість інформації про світ, якщо трохи скористатися уявою та мисленням». Хоча минули цілі тисячоліття з моменту, коли стародавні натурфілософи висловили думку про атомну будову матерії, Річард Фейнман належав до першого покоління вчених, які дійсно глибоко вірили в те, що саме такою і є фізична реальність.

Ще 1922 року, виголошуючи промову під час отримання Нобелівської премії, Нільс Бор відчув необхідність нагадати слухачам, що науковці «вважають існування атомів безперечним та таким, що не підлягає сумніву». Однак юний Річард, звертаючись до «Британської енциклопедії», бачив таке: «Навіть сьогодні теоретична хімія не має достатніх доказів, що підтверджують цю теорію». Більш переконливі докази надавала нова наука — фізика. Явище, що отримало назву «радіоактивність», здавалося безпосередньо пов’язаним із реальним розпадом речовини, оскільки його можна було реєструвати кількома способами. Однак аж до вісімдесятих років ХХ століття ніхто не міг би сказати, що бачив атоми. Навіть тоді це були всього-на-всього непрямі зображення, що дозволяли побачити тьмяні плями на фотографіях, отриманих за допомогою електронного мікроскопа, чи мерехтливі точки помаранчевого світла на перетині лазерних променів «атомних пасток».

Але не тверді речовини, а гази почали переконувати науковців XVII та XVIII століть у «зернистості» структури речовини. Під час ньютонівської наукової революції вчені почали робити вимірювання, виявляти постійні величини та визначати математичні зв’язки між ними, які інакше залишилися би прихованими і не пояснюваними. Дослідники розкладали воду, аміак, вуглекислий газ, карбонат калію і десятки інших речовин. Коли вони навчилися точно визначати вагу вихідних складових і кінцевого результату, виявилися певні закономірності. Наприклад, співвідношення водню та кисню, що було необхідним для отримання води, завжди дорівнювало двум до одного. Англієць Роберт Бойль виявив, що разом зі змінами температури в замкненій посудині тиск і об’єм повітря в ньому змінюється, але маса його залишається незмінною. А за постійної температури та маси газу добуток тиску газу та його об’єму залишається постійною величиною. Результати цих експериментів викликали безліч «чому».

Тепло, як тоді здавалося, має здатність перетікати, наче рідина — її назвали «флогістоном», або «теплородом». Але послідовникам грецьких натурфілософів спала на думку набагато менш зрозуміла ідея: тепло — то є рух частинок речовини. Це була відчайдушно смілива заява, оскільки жодна людина не бачила, щоби нагріті предмети рухалися. Утім, розрахунки підтвердили цю здогадку. Швейцарець Даниїл Бернуллі розвинув закон Бойля, припустивши, що тиск газів виникає внаслідок зіткнення кулеподібних корпускул з поверхнею твердих тіл. А його висновок стосовно того, що під час нагрівання відбувається збільшення швидкості частинок, що рухаються хаотично, зв’язав воєдино поняття температури і щільності. Корпускулярна теорія вийшла на новий виток розвитку, коли Антуан-Лоран Лавуазьє, провівши дуже ретельні та коректні досліди, довів, що молекули можуть вступати в реакції між собою та утворюватися в результаті хімічних реакцій навіть у тих випадках, коли гази взаємодіють із твердими тілами. Що й відбувається, коли на поверхні залізних предметів утворюється іржа.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Джеймс Глік (1954) — американський письменник і журналіст, чиї публікації досліджують вплив науки і технологій на культуру і цивілізацію. Три з майже двох десятків його книжок у різні роки ставали фіналістами Пулітцерівської і Національної книжкової премій, вони перекладені тридцятьма мовами і виходили на всіх континентах. Справжніми бестселерами стали такі роботи Дж. Гліка, як «Хаос. Створення нової науки» і «Геній. Річард Фейнман: життя і наука».

Джеймс Глік закінчив Гарвард-коледж (бакалавр англійської філології, 1976), після чого спробував заснувати газету у штаті Вісконсін, але вона швидко опинилася на межі банкрутства. Потім близько десяти років Глік пропрацював репортером і редактором у New York Times. У 1989–1990 роках викладав у Принстонському університеті, а 1993 року став засновником одного з найбільш ранніх інтернет-сервісів Pipeline, яким керував до 1995 року.

Публікації Джеймса Гліка регулярно з’являються в New York Review of Books, New York Times і New York Magazine. У 2017 році він був обраний президентом Американської Гільдії авторів.

1 Відоме висловлювання Вернера Гейзенберга (1901–1976), одного із творців квантової механіки, лауреата Нобелівської премії з фізики (1932). Повернутися

2 Джуліус Генрі «Граучо» Маркс (1890—1977) — американський актор, комік, учасник комік-трупи, відомої як Брати Маркс. Повернутися

3 Хастлер (ам. сленг.) — людина, що займається нелегальною або напівлегальною діяльністю (наприклад, торгівлею наркотиками, сутенерством), але не є гангстером. Повернутися

4 Арете — термін давньогрецької філософії, що означає «чесноту», «доблесть», «досконалість», «гідність» або «перевагу» будь-якого типу. Повернутися

5 «Убоге тіло» замість «тверде тіло» (англ.). Повернутися

6 Теорії великого об’єднання — загальна назва для спроб побудови єдиної теорії трьох із чотирьох фундаментальних взаємодій: слабкої, електромагнітної та сильної. Теоретичні побудови, що включають ще й четверту взаємодію — гравітаційну — називають іншими термінами: Єдиною теорією поля, або Теорією всього. Повернутися

7 Це так звана тотожність Ейлера, що дійсно є чи не найзнаменитішою формулою, якій дехто навіть приписує містичні властивості. Вона поєднує три основні математичні операції — додавання, множення й піднесення до степеня, і п’ять фундаментальних математичних констант, що належать до чотирьох класичних галузей математики: число 0 і число 1 (арифметика); число i — уявна одиниця, комплексне число (алгебра); число π (геометрія) і число e — основа натуральних логарифмів (аналіз).— Прим. ред. Повернутися

8 Йосиф Рувимович Хейфец (1901–1987) — американський скрипаль і  композитор єврейського походження. Вважається одним із найвидатніших музикантів-виконавців XX століття. Повернутися

9 Джордж Герман Рут молодший (1895–1948), більше відомий під прізвиськом Бейб Рут,— американський бейсболіст, пітчер та аутфілдер, легенда американського спорту. Повернутися

10 The Lady Eve (1941) — американська комедійна стрічка режисера Престона Стерджеса. У головних ролях знялися Барбара Стенвік і Генрі Фонда, якому тоді було стільки ж років, скільки Річарду Фейнману. Повернутися

11 Джордж Істмен (1854–1932) — американський підприємець та обдарований винахідник, засновник усесвітньо відомої компанії Eastman Kodak. Повернутися

12 ROTC (Reserve Officers’ Training Corps) — система підготовки офіцерів Збройних сил США безпосередньо в коледжах. Підготовлені таким чином офіцери служать у всіх гілках американських ЗС. Повернутися

13 Тулліо Леві-Чивіта (1873–1941) — італійський математик єврейського походження, член Лондонського королівського товариства, відомий своїми працями з тензорного числення (тензор Леві-Чивіти) та його застосування в теорії відносності. Повернутися

14 Вільям Гілберт (1544–1603) — англійський фізик, придворний лікар Єлизавети I і Якова I. Вивчав магнітні та електричні явища, першим увів термін «електричний». Його філософія — нова для того часу — пошук істини не тільки в книжках, але й у самих речах. Провів та описав понад 600 дослідів. Повернутися

15 Вільям Гарвей (1578–1657) — англійський лікар, анатом і природознавець, засновник сучасної фізіології та ембріології. Повернутися

16 Герман Мінковський (1864–1909) — німецький математик, що розробив геометричну теорію чисел і використав методи геометрії для розв’язання складних задач в галузі теорії чисел, математичної фізики і теорії відносності. Повернутися

17 Ісидор Айзек Рабі (1898–1988) — уродженець Західної Галичини, видатний американський фізик, лауреат Нобелівської премії (1944). Повернутися

18 Ліга плюща (англ. Ivy League) — асоціація восьми найстаріших американських вишів (Дартмутський коледж, Браунський, Гарвардський, Колумбійський, Корнелльський, Єльський, Пенсильванський і Принстонський університети). Вважається, що члени ліги відзначаються високою якістю освіти та певним снобізмом. Повернутися

19 Персі Вільямс Бріджмен (1882–1961) — американський фізик і філософ, професор Гарвардського університету (США). Відомий дослідженнями в галузі фізики високих тисків. Лауреат Нобелівської премії з фізики (1946). У філософії Бріджмен вважається одним із засновників операціоналізму. Повернутися

20 Згин (англ.). Повернутися

21 Рубен Люціус Голдберг (1883–1970) — американський карикатурист, скульптор, письменник, інженер та винахідник. Найбільше відомий серією карикатур, у яких фігурують так звані «машини Руба Голдберга» — надзвичайно складні, громіздкі та заплутані пристрої, що виконують дуже прості функції (наприклад, величезна машина, що займає цілу кімнату, призначена для пересування ложки з їжею від тарілки до рота людини). Повернутися

22 Станіслав Улам (1909–1984) — польський та американський математик єврейського походження, який народився і почав професійну діяльність у Львові. Повернутися

23 Величина, що визначає вірогідність виникнення ядерної реакції. Повернутися

24 На території військової бази Форт-Нокс із 1936 року розташоване сховище золотих запасів США. Сьогодні там міститься 4176 тонн золота — приблизно половина наявних у США запасів. Повернутися

25 Родинна схожість — принцип, висунутий філософом Людвігом Вітгенштайном (1889–1951). Він полягає у визнанні особливого виду узагальнення групи предметів, схожих в одному, але не схожих в іншому відношенні, що, згідно з канонами логіки, не дозволяє узагальнювати їх через рід і видову відмінність. Повернутися

26 Препарат, що в ті часи використовувався для лікування печії, гастритів та інших шлункових негараздів. Повернутися

27 Маккартизм — явище, притаманне внутрішній політиці США в першій половині 1950-х років, пов’язане з діяльністю сенатора Д. Р. Маккарті, суть якого полягала у боротьбі з комуністичним проникненням та шпигунством на користь СРСР у структурах влади і серед інтелектуальної еліти. Повернутися

28 Невелике місто у штаті Нью-Йорк, відоме переважно тим, що там розташовується уславлений Корнеллський університет, що входить у Лігу плюща. Повернутися

29 Томас Маколей (1800–1859) — британський державний діяч, історик, поет і прозаїк вікторіанської епохи, видатний оратор. Повернутися

30 Гарольд Пінтер (1930–2008) — британський драматург, поет, режисер та актор, автор 29 п’єс, лауреат Нобелівської премії з літератури 2005 року. Зовнішні прикмети драматургії Пінтера відповідають реалістичному театру, проте відносини між персонажами, розвиток діалогів та подій завжди непередбачувані й нетипові, такі, що допускають різні тлумачення. Повернутися

31 Дж. Глік вживає цей юридичний термін, аби підкреслити парадоксальність висновків авторів статті. Ретроактивність — дія закону на рішення, прийняті до набрання ним чинності.— Прим. ред. Повернутися

32 Камера Вільсона — детектор треків швидких заряджених частинок, у якому використовується здатність іонів виконувати роль зародків водяних крапель у переохолодженій перенасиченій парі. Повернутися

33 «Убивство в соборі» — драма Т. С. Еліота, присвячена обставинам убивства архієпископа Кентерберійського Томаса Беккета 1170 року. Повернутися

34 Афанасіївський символ віри (лат. Symbolum Quicumque) — стародавній християнський символ віри, що традиційно приписується св. Афанасію Александрійському, який жив у IV столітті. Повернутися

35 Мається на увазі відома репліка Марка Антонія з драми В. Шекспіра «Юлій Цезар»: «Я Цезаря не славити сюди прийшов, а поховати». Повернутися

36 Не маю заперечень. Роберт Оппенгеймер (лат.). Повернутися

37 Переклад С. Голованівського. Повернутися

38 Саме уяву Айнштайн вважав найважливішим інструментом ученого. До ідей, утілених у теорії відносності, він прийшов, уявивши те, що могло би бути, як би він мав можливість рухатися зі швидкістю світла, як фотон. Повернутися

39 Джон Мейнард Кейнс (1883–1946) — англійський філософ та економіст, чиї ідеї фундаментально змінили економічну політику багатьох урядів. Відомий роботами з причин виникнення економічних циклів, вважається засновником сучасної макроекономіки та одним із найвпливовіших економістів XX століття. Повернутися

40 Як посилання на численність видів елементарних частинок і наявність серед них дуже «екзотичних» екземплярів. Повернутися

41 Мається на увазі Д. Д. Іваненко (1904–1994), широко відомий український фізик-теоретик, автор протон-нейтронної моделі атомного ядра. Разом з А. О. Соколовим опублікував фундаментальну роботу «Класична теорія поля», яка стала першим сучасним підручником з теорії поля. Повернутися

42 Еxplanans — феномен, що потребує пояснення; explanandum — фраза, що пояснює цей феномен (лат.). Повернутися

43 Альфред Норт Вайтгед (1861–1947) — британський математик, логік, філософ та педагог, у співавторстві з Бертраном Расселом створив фундаментальну працю Principia Mathematica (1910–1913), що стала базовою для розвитку таких напрямків філософії, як логіцизм і теорія типів. Повернутися

44 Аксіон — гіпотетична нейтральна частинка. Її альтернативна назва — хігглет. Повернутися

45 Восьмеричний шлях — згідно з буддистським вченням, шлях, указаний Буддою, що веде до припинення страждання і лежить посередині між прихильністю до мирських задоволень і аскетизмом. Повернутися

46 Абсолютно неправильно (нім.). Повернутися

47 Камера сенсорної депривації — звуко- та світлонепроникний бак, де людина плаває в солоній воді, щільність якої дорівнює щільності тіла, а температура дуже близька до температури тіла. Така камера була вперше використана Джоном Ліллі в 1954 році для вивчення ефектів сенсорної деривації — часткового або повного позбавлення зовнішнього впливу на один або більше органів чуття. Подібні камери також використовуються для медитації, розслаблення і в нетрадиційній медицині. Повернутися

48 Рольфінг, або «глибокий масаж»,— система мануальної терапії з елементами кінезітерапії, створена американською дослідницею Ідою Полін Рольф у 1920-х рр. Повернутися

49 Аварія на АЕС «Три-Майл Айленд» (28 березня 1979 р.) — одна з найбільших в історії ядерної енергетики і досі вважається найважчою ядерною аварією у США. Через відмову насосів системи охолодження була серйозно пошкоджена активна зона реактора, частина ядерного палива розплавилася, стався масштабний викид радіоактивних газів. Бхопальська трагедія (2–3 грудня 1984 р.) — найбільша за кількістю жертв техногенна катастрофа в сучасній історії, що сталась у центрі індійського міста Бхопал. Уночі на підприємстві з виробництва пестицидів корпорації Union Carbide вибухнув один із резервуарів для зберігання токсичних речовин. Загинуло понад 18 тисяч людей, ще 100 тисяч місцевих жителів потребували невідкладної медичної допомоги. Повернутися

50 Йдеться про групу унітарних матриць рангу n із одиничним визначником. Групи SU(n) мають велике значення у фізиці. Зокрема, SU(2) важлива для електрослабкої взаємодії, SU(3) — для квантової хромодинаміки. Повернутися