На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Щепан Твардох

ХОЛОД

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору: Chołod

© Copyright by Szczepan Twardoch

© Copyright by Wydawnictwo Literackie, 2022

© Н. Данилюк, пер. з польськ., 2024

© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-282-9 (epub)

All rights reserved. Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Твардох Щепан

Т26 Холод. Роман / пер. з польськ. Н. Данилюк. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 400 с.

ISBN 978-617-522-281-2

Сілезець Конрад Відух працював на шахтах, служив на флоті, а потім приєднався до повстанців Спартака — і, гнаний гарячим революційним серцем, опинився на Батьківщині світового пролетаріату, коли ще ніхто навіть не уявляв, на що перетвориться ця держава за кілька років. І якоїсь миті життя його перетворюється на постійну, виснажливу боротьбу з людьми і природою за можливість прожити ще один день.

Цей роман — класична історія совєтів 30-х років, оповідь про страшні речі від очевидця і мимовільного призвідця тих жахів, а водночас ода суворій природі й людській витривалості. Це сповідь людини, яка намагається з’ясувати, що ж насправді важить у житті і чи є в цьому хоч якийсь сенс. Сидячи в скутій льодом яхті, маючи лише олівець і папір, без єдиної живої душі навколо, Конрад Відух безжально препарує своє минуле, шукаючи відповідь на єдине питання — чи чєловєк я?

УДК 82-311.2

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

ВСТУП

Улітку 2019 року я відчув, що мушу втекти, і з цього починається ця історія.

Життя затягувалося навколо мене щодень тіснішим зашморгом, як завжди, коли я надто довго затримуюсь у світі, до якого належу. Мене втомлювали людські обличчя й людські голоси, друзі дратували нарівні з ворогами, досить із мене було міст, у яких я буваю проїздом, як і сілезької провінції, де я мешкаю.

Кожного поранку мені дедалі важче було вставати з ліжка, немов уночі хтось докладав гирі до ноші, що, здавалося, спочивала на моїх плечах, хода моя ставала дедалі важчою, а я дедалі гнівливішим; чимраз частіше я теж бачив пики, які, як уважав, раптом напрошувалися на мій кулак, тож я відчув, що мушу втекти туди, куди завжди тікаю протягом п’ятнадцяти років, на Шпіцберґен, щоб, коли повернуся, уже менше гніватися на світ, на людей і на самого себе.

Я купив квиток на літак, спакував наплічник і гвинтівку й невдовзі після цього вийшов на пероні летовища в Лонґ’їрі. Холодне узбережжя привітало мене як зазвичай — зимним вітром і низьким, сталевим склепінням хмар. Я зупинився в кемпінгу неподалік летовища, поставив свій малий намет, а потім сидів у кают-компанії з вікнами, пив каву й дивився на фіорд і на гори на протилежному березі, і на поморника короткохвостого, який ганявся за чайками, і на сріблястого песця, який принюхувався до чогось між камінням.

Наступного дня я сів на швидкий пором, що плив до Піраміди — покинутого в дев’яностих роках радянського шахтарського містечка, де вже років зо два надцятеро росіян у відновленому готелі обслуговують млявий туристичний рух. Кількагодинний рейс минув спокійно, я вийшов на тимчасовому причалі, закинув наплічник на спину, а гвинтівку на плече, і помарширував між забудовами покинутого містечка, подаючись углиб.

Мене супроводжувала провідниця, російськомовна українка з Харкова, яка на причалі чекала на екскурсію туристів із Москви, які пливли тим самим судном, що і я,— це було за три роки до війни, і попри захоплення Росією Криму й Донбасу 2014 року в Піраміді українці й росіяни жили радше у згоді. Принаймні на перший погляд.

Провідниці було, може, років двадцять п’ять, і вона мала товсті коси, що впліталися в пасок перевішеного через спину старого штуцера. Вона мені трохи подобалася, гадаю, що і я їй подобався, хоча, напевно, я собі тільки лещу. Ми розмовляли, ідучи, може, хвилин десять, так, як розмовляють люди, які знають, що зараз відштовхнуться одне від одного, щоб більше вже ніколи не зустрітися. Дівчина казала, що походить із Харкова, але мешкає тепер в Іркутську, у Росії, я відповів, що був в Іркутську, навіть кілька разів, але давно, двадцять років тому, казала, що Іркутськ не міняється, а потім питала, мабуть, насмішливо або навіть загонисто, чи не боюсь я сам іти вглиб, якщо всього-на-всього два дні тому тут бачили ведмедицю із двома дитинчатами. Я відповів, що, авжеж, боюся, але це — тут я обвів рукою горизонт — варте цього страху. Дівчина споважніла, відказала, що краєвиди — так, красиві, але вона сюди потрапила на роботу, їй за це платять, і вона ніколи не зрозуміє, навіщо хтось приїжджає сюди у вільний час, у відпустку. Для відпустки вона завжди вибирає Крит.

Я нічого не намагався пояснювати. Сказав лише, що теж люблю Крит, але тут, отут — це щось зовсім інше. Ми попрощалися, вона побажала мені успіху й незграбно поцілувала в обидві щоки, що мені сподобалося. Далі я пішов уже сам.

Я хотів пройти до Сканскбукти, оминаючи льодовик Йонтуфонна, але не знайшов дороги, проте це ж не Сканскбукта була моєю метою, а втеча від світу й життя, які я лишав позаду.

Отож, я втік і впродовж тижня не бачив людських облич, я волочився розгалужуваними долинами й каньйонами, ставив намет біля струмків, якщо вдавалося знайти якісь давно полишені геологами дошки, розпалював із них невелике багаття й сидів білою ніччю при тих вогниках, старанно відміряючи собі бурбон із пластикової пляшки з поділками, так, щоб три четверті літра алкоголю вистачило мені на всю поїздку.

Я мовчав. Не медитував, навіть думав небагато. Їв, ішов, вибирав місце для табору, напинав намет, спав.

Вечорами я розставляв довкола стану кілки алярму, шворка якого, прикріплена до шумових набоїв, коли зачепить її неуважний ведмідь, повинна була запалити заряди, щоб його налякати, а мене розбудити, після чого залізав у спальний мішок і білою ніччю, під сонцем, яке не заходило, сповнений первісного страху, засинав, засинав, торкаючись прикладу гвинтівки, я боявся, коли спав, і вставав щасливий, кип’ятив воду на газовому пальнику, заливав ліофілізовану їжу й розчинну каву, їв неквапливо, одягався, згортав табір і йшов далі.

Їв, ішов, спав. Я мовчав, аж урешті-решт, після семи днів мандрівки, у мене закінчилися їжа й алкоголь, тож я повернувся до Піраміди, брудний, утомлений, якось потайки й загадково щасливий, заспокоєний самотністю.

Судно, яким я збирався вернутися в Лонґ’їр, мало припливти тільки за два дні, тому я зупинився в готелі, єдиному заселеному будинку цього покинутого шахтарського поселення, який росіяни з Баренцбурґа відремонтували, коли лише за десять років зорієнтувалися в туристичному потенціалі колишнього містечка.

Готель був досить паскудний, одначе мав бар, до якого, прийнявши душ і змінивши термобілизну на останній чистий светр із мериноса, я спустився, щоб випити.

Я не шукав товариства, після тижня абсолютної самотності я за ним узагалі не знудьгував, ні за голосами, ні за обличчями, тож сів у кутку стійки й замовив подвійний бурбон без льоду. Я збирався випити його мовчки, читаючи книгу, може, теж роблячи якісь нотатки, а після цього піти відпочивати.

Тоді я вперше побачив її. Вона сиділа навпроти мене, по той бік стійки. На вигляд їй було років сімдесят, невисока й осадкувата, одягнена у зношену, вилинялу, колись червону фліску, волосся мала зовсім біле, коротко обрізане, обличчя засмагле, розумне, живі очі, щоки червоні від десятків невеликих обморожень, укладених у мапу потрісканих судинок, що звивалися, немов розлита в каньйонах зморщок арктична річка.

Вона підняла свою склянку, виголошуючи німий тост, і всміхнулася, відслонюючи старі, трохи пожовклі зуби; її очі теж усміхнулися, малі, близько посаджені, світло-блакитні.

Я відчув роздратування. Мені хотілося сидіти й пити серед барних статистів, полярних мандрівників, науковців і туристів, але ніким не потривоженим, хотілося також повільно й делікатно виходити зі своєї самотності, та якщо вже вона зловила зоровий контакт зі мною, то інакше не випадало, я ніяково всміхнувся й теж підняв свою склянку, тоді вона, найімовірніше, спрагла розмови, одразу підійшла до мене, сіла на барний стілець поруч і приязно озвалася:

— English, Deutsch, по-русски?..— угадуючи, очевидно, що норвезькою я, напевно, не знаю ані слова.

Сама вона англійською розмовляла досконало, лише ледь відчутний слід іноземного акценту змушував мене вірити, що це не її перша мова.

Я відповів, що English oder Deutsch, but rather English{1}. Вона запитала, що я тут роблю, тож я в трьох реченнях розповів про свій самотній тиждень на пустці, про те, що, йдучи вгору Тордалена, я не знайшов дороги до Сканскбукти, каньйони мають занадто круті схили, не вдалося перейти, на що вона відповіла, що це зрозуміло, треба йти через льодовик, бо це не льодовик, який сходить, breen, а льодова шапка, fonna, у якій немає небезпечних щілин, альпіністські кішки не потрібні, достатньо льодоступів, що кріпляться до черевиків. Я засміявся, мовляв, добре, у такому разі за рік знатиму, що робити, і куртуазно запитав, що її сюди привело, хоча мене це зовсім не обходило. Вона зразу відповіла, що вже дуже давно на літо припливає на Свальбард своєю яхтою й лишається так довго, як дозволяють льодові умови. Цьогоріч хотіла обпливти весь архіпелаг, проте виявилося, що крига цим літом не відійшла, уся північ Свальбарду замерзла, разом із протокою Гінлопена, тому й крутиться тут, між Лонґ’їром, Пірамідою й Ню-Олесунном.

Яхта мене зацікавила, тому я почав розпитувати, жінка відповідала тим охочіше, чим більш детальні питання я ставив, імовірно, утішена, що її співрозмовник виявляє елементарну мореплавну компетентність. Тож оповідала, що її «Ісб’єрн» — це сталевий, експедиційний кеч, п’ятдесят футів завдовжки, водонепроникні перебірки, опріснювач морської води, потужний двигун, генератор струму, майже три тисячі літрів пального, кілька комплектів вітрил, опалювання, морозильник, супутниковий телефон, закрита стернова рубка, можна стернувати в теплі й так далі. Розказувала довго, видно було, що пишається. Важко керувати ним самій, говорила жінка, бо це все-таки неабияке судно, але вона все облаштувала так, що й самотужки дає собі раду.

— Мене звуть Борґгільд Моен,— сказала жінка нарешті, подаючи мені руку.

Я потис її й представився своїм іменем.

— But you call me Stefan, I know that «Szczepan» is impossible to pronounce{2},— додав я, як зазвичай у таких ситуаціях.

Вона запротестувала, відповіла, що спробує те дивне «szcz» якось вимовити, і виявилося, що це їй удається перфектно. Борґгільд запитала, звідки я родом. Я відповів, що з Польщі, хоч і не поляк, та сумніваюся, що їй захочеться вислуховувати довгі розповіді про заплутані питання складних етнічних ідентичностей давнього польсько-німецько-чеського прикордоння. Вона всміхнулася й приголомшила мене, говорячи: отже, ти сілезець? Я підтвердив і здивувався, що вона взагалі свідома існування моєї God-forsaken land{3}. Борґгільд лише махнула рукою, не збираючись розвивати цю тему, а коли я спитав про її походження, бо, зрештою, ніхто не був звідсіля, зробила широкий помах рукою, кажучи, нізвідки й звідусіль, плаває сорок років.

— Океан — моя єдина батьківщина,— ще додала Борґгільд.

Я засміявся, мовляв, не дитина ж вона сирени й тритона, тож Борґгільд зрештою сказала, що має норвезький паспорт, але не надто до нього прив’язана.

Вона запитала, чи плаваю я під вітрилами. Я відповів, що так, трохи плаваю, шкіперував крихту в Балтійському й Адріатичному морі, але це, звісно, нічого такого, вакаційне плавання, морський вовк із мене ніякий.

Тоді Борґгільд Моен запропонувала, щоб я поплив із нею в Лонґ’їр. Вона висадила тут чотирьох осіб, які лишаються в Піраміді, і могла б, ясна річ, пливти самітно, бо самітно плаває десятиліттями, але через це все-таки ще більше цінує товариство. Випливає завтра вранці, «Ісб’єрн» стоїть пришвартована біля того самого причалу, з якого відходить швидкий пором, дорога до Лонґ’їра забере, імовірно, кілька годин.

Я, недовго думаючи, погодився. Мені більше не хотілося сидіти в Піраміді, не було причин, а попливти експедиційною яхтою — це завжди якась пригода, навіть якщо лише на кілька годин. Борґгільд замовила чергове віскі, ми випили, після чого я попрощався й пішов спати, позаяк не хотів, щоб у мене занадто швидко зужилося враження, що вона — доволі приємне товариство.

Уранці під борт «Ісб’єрн» я прибув перший, за чверть години до умовленого часу.

Кинув наплічник на причал, сів на нього й запалив першу за кілька тижнів цигарку. Пачку «джарумів» я мав із собою весь цей час, навіть плівку з неї не зняв, а тепер відчув бажання запалити.

«Ісб’єрн» стояла бортом до причалу, солідно прикріплена двома швартовами й двома шпрингами. Це була приголомшлива яхта, доглянута й чудово оснащена. Борти потужного сталевого корпусу пофарбовані в червоний, палуба, покрита добре збереженим тиком теплого відтінку, ретельно надраєна, грот і бізань згорнені на прихованих у щоглах ролерах, на штивних штагах звинені стакселі. Біля кормових релінгів у рукоятях заткнуті довгі алюмінієві жердини для відштовхування корпусу від криги, обіч них дві вудки — довга для тролінгу й коротка, з пількером, мабуть, на тріску.

Борґгільд прийшла значно пізніше за мене, з невеликою сумкою й штуцером на плечі, ми привіталися, після чого вона хвацько застрибнула на свій човен. Я чекав, доки жінка запросить мене на борт,— і вона запросила. Я потрапив до заслоненого з трьох боків кокпіту, Борґгільд відкрила східний трап, у кокпіті я зняв черевики й зайшов до каюти.

Внутрішність було облаштовано по-аматорському, не як чартерну яхту, а отже, лише три замикані каюти з ваннами, дві гостьові на носі, одна велика на кормі. Усередині жоден шматок сталі не виступав з-під темного червоного дерева, у кают-компанії бордова оббивка канап, у просторому камбузі велика плита на кардані, під віконцями на правому борту довга, повна книжок полиця, а на перебірці з червоного дерева над навігаційним постом біля дисплея суднової АІС і радара розвішено старовинні латунні й патиновані часом прилади: хронометр, барометр і гігрометр. На латунному корпусі розташованого в центрі цієї трійці хронометра вигравірувано оздобний напис «Інвінсібл», немов усі вони походили з іншої яхти.

Борґгільд попросила, щоб я вибрав одну з носових кают, я обрав праву, кинув на койку наплічник і гвинтівку й вийшов до кокпіту. Жінка стояла за стерном, вона натисла стартер двигуна, сталевим корпусом «Ісб’єрн» пробігла делікатна дрож, з отвору на правому борту виплюнуло воду, і дизель під підлогою почав рівно працювати на низьких обертах. Борґгільд запитала, чи впораюсь я зі швартовами, що мене трохи заболіло, тому я відрізав, що плаваю під вітрилами двадцять років, тож, мабуть, упораюся, після чого мені відразу стало ніяково, бо це ж лише формально правда, скільки того плавання під вітрилами було впродовж тих двадцяти років, до того ж лише хтось невпевнений у собі вголос запевнятиме у своїй компетентності.

Борґгільд усміхнулася й попросила, щоб я стягнув обидва швартови й притримав нас на хвилинку на кормовому шпрингові, тобто тросі, що з’єднує корпус із причалом і тягнеться від корми в бік середньої частини судна. Я зробив так, як вона хотіла, тоді Борґгільд дала максимально повний назад і поклала стерно на борт, шпринг напнувся, ніс «Ісб’єрн» поволі відсунувся від причалу, Борґгільд перемкнула двигун на холостий хід, зачекала секунду й після цього дала повний уперед, я за її командою стягнув на борт шпринг, і ми рушили.

Не пам’ятаю, про що ми тоді розмовляли. Точно не про Холод, не про зниклий s/y{4} «Інвінсібл» і не про Конрада Відуха.

Про все це я дізнався трохи пізніше.

Здається, ми взагалі небагато говорили, але одне впродовж тих семи годин мало бути сказано, інакше не трапилася б ця історія, яку я спробую тут описати. Якоїсь миті, коли ми долали ті тридцять миль, що відділяли Піраміду від Лонґ’їра, Борґгільд мала мене спитати, чи не хотів би я попливти з нею далі.

Мала, бо якби так не було, я б не поплив, а я мав їй відповісти, що це мило, але абсолютно неможливо, оскільки вже маю зворотний квиток, а вдома обов’язки, дітей, роботу. Борґгільд запитала, чим я займаюся, а я, як завжди знічений, відказав, що я письменник. Це її зацікавило, вона розпитувала далі, що я пишу, просила, щоб повторив прізвище й сказав, чи було щось перекладено іншими мовами, а коли я згадав про англійські й німецькі переклади, констатувала, що так, тепер вона собі щось пригадує, прізвище видалося їй знайомим, вона почитує німецькі газети, мабуть, тому. Мені тоді здавалося, що Борґгільд брехала, щоб справити мені приємність, і я визнав, що це не тільки мило, а й розумно з її боку.

Або, можливо, запитала мене про це допіру в порту в Лонґ’їрі? Не пам’ятаю. Чи сказала мені Борґгільд, як довго хоче плавати? Не знаю.

У будь-якому разі — ні, я не міг лишитися. Не мав часу. За два дні відлітав мій літак, а ще раніше я вмовився в Лонґ’їрі на пиво зі знайомою письменницею Ілоною Вишневською, а потім — так багато професійних і особистих планів.

Я не міг лишитися. Мусив вертатися додому, до життя, до світу, до всього, від чого втік.

Мусив. А проте так сталося, що коли ми зупинилися біля причалу в переповненій марині в Лонґ’їрі, я зоставив у каюті зброю й наплічник і пішов до містечка зробити покупки. У магазині Svalbard я купив добротну океанічну штормівку, після чого сів у Свальбарді, замовив пиво, випив і зробив шість дзвінків, два з яких закінчилися неприємною сваркою, унаслідок одного я втратив багато грошей, а решта три завершилися дещо прохолодним прощанням. Далі я ще зателефонував моїм синам і ламким голосом сказав, що ще не вертаюся, що ще трохи, тиждень, може, два, може, три. Може, більше. Не знаю. Перепрошую. Я усвідомлював, що чиню недобре. Та вдіяти із цим нічого не міг.

Молодший узагалі не хотів зі мною розмовляти, старший сказав лише: «Видно, мусиш там ще трохи побути», і я відчув, як від суму в мене розривається серце, а проте не розірвалося, і так із серцем, яке досі билося, я повернувся на борт «Ісб’єрн», на якій Борґгільд саме поповнювала запаси провіанту, розвантажуючи чималий візок із покупками. Побачивши мій радше похмурий вираз обличчя, вона запитала, чи все гаразд. Я тільки знизав плечима. Ні, не все було гаразд, власне кажучи, ніщо не було гаразд, але я не бачив причин для нарікання.

Дві години по тому ми віддали швартови й вийшли у води Ісфіорден, після чого Борґгільд, нарешті оцінивши моє мореплавне вміння як задовільне, вирішила, що пора вже залишити мене на вахті самого, уткнутого вусами страхувального ременя в штормовий трос. Вона порадила мені тримати курс 250, майже прямо на захід, і пішла спати, а я, тепло одягнений, попивав чай з лимоном і поволі мерз за стерном, попри два светри, вовняну білизну, штормівку, шапку й рукавиці. Коли плаваєш на Шпіцберґені, вітрила ставиш рідко, та цього разу дуло ідеально, зі сходу, тож ми поставили метеликом два передні стакселі, грот і бізань лишилися згорненими на ролерах, велика генуя й клівер легко розганяли «Ісб’єрн» до шести вузлів.

Після шести годин плавання «Ісб’єрн» минула Капп Лінне, за мить по тому ми вже були у відкритому океані, ніс сталевого кеча врізався у воду й розтинав хвилі, що поступово більшали, а в сталевій сіряві неба, що зливалося з морем, чаїлася страшна загроза, та сама, якої я, виходячи в море, завжди остерігаюся. Я боюся й завжди боявся океану, його понурої, поганської могутності. Тому я так його любив. Стара англійська приказка говорить, що тільки дурні не бояться моря.

Я зміряв поглядом горизонт крізь бінокль, глянув на інтегрований із радаром дисплей АІС, упевнився, що нам не загрожує ніяке зіткнення, коли вже на горизонті не було ні сліду інших суден, окрім сірого, що зливався з морем, корпусу корабля норвезької берегової охорони, патрульника «Свальбард», який минув нас здалеку, ідучи повільно до Лонґ’їра. Я увімкнув автопілот і спустився в каюту розбудити Борґгільд, проте Борґгільд уже не спала, а поралася в камбузі, заливала окропом дві тарілки ліофілізованого гуляшу. Вона попросила мене ще не знімати штормівки, зробимо розворот, я допоможу їй з вітрилами, тож я вернувся в кокпіт. Борґгільд вийшла за мить лише в легенькій куртці, але в як слід застібненому рятувальному жилеті. Вона показала мені, де ввіткнутися в штормовий трос для роботи з вітрилами, ми згорнули клівер і геную, яку для розвороту треба було згортати, після цього Борґгільд узяла до рук стерно, і поворотом через фордевінд ми перейшли лінію вітру, я працював шкотами, Борґгільд узяла курс 180, а потім прямо на південь, ми підтягнули вітрила до бакштага лівого галса й ішли так якусь мить, я закріпив контршкоти, вітер трохи посилився, дуло, може, вузлів п’ятнадцять, спокійно, без поривів, Борґгільд увімкнула автопілот, огледіла горизонт, і ми вернулися в каюту.

Я у двох словах прозвітував про останні години моєї вахти, сказав, що нас минув KV{5} «Свальбард», Борґгільд поцікавилася, чи не викликали нас, бува, по радіо, я згідно з правдою заперечив, Борґгільд лише похитала головою, ніби те, що нас не викликали, щось означало, глянула на каютний багатофункційний дисплей картплотера, який також показував дані з АІС і радара, після чого подала мені тарілку з ліофілізованим гуляшем, що вже добряче увібрав у себе воду. Ми сіли за стіл у кают-компанії, мовчки їли, а потім Борґгільд запитала, що я питиму, а я так само запитав, що в неї є, тоді вона відчинила дверцята щедро заставленого невеличкого бару й відповіла, що все, включно з льодом із льодовика, якому тисячу років, чудовим до віскі. Я попросив бурбон, і якщо вже з льодовика, то хай буде з льодом, Борґгільд налила мені до склянки подвійну порцію, дістала плитку шоколаду, собі налила кави.

Тоді я сказав, що хотів би скинутися на провіант, я бачив, що вона зробила чималі покупки, і мені було б незручно, якби я зловживав її гостинністю. Борґгільд погодилася, назвала якусь суму, здається, це було дві тисячі крон, я відрахував банкноти, вручив їй, вона взяла, подякувала, перерахувала, сховала. Я подумав, що насправді міг би тепер спитати, куди ми пливемо, на як довго, але не спитав.

Мабуть, я ще не хотів знати.

Тепер я здаю собі справу, що, вербуючись на «Ісб’єрн», я все ще тікав, тікав далі, ніж міг утекти, кочуючи в Землі Діксона. Мій супутниковий телефон спочивав у багажі, вимкнений, я не хотів навіть цієї обмеженої форми контакту зі світом, не був готовий ні до телефонних розмов, ні до ретельного вистукування есемесок, неначе в дев’яностих роках.

Навіть це було для мене занадто.

— Не хотілося тобі цього казати перед першою вахтою, я воліла, щоб ти натішився морем і моєю красунечкою, але так на майбутнє: вахту краще все-таки нести в каюті, у стерновій, біля навігаційного столу, поки не пливеш серед криги чи гровлерів, які з каюти легко прогледіти, а зіткнення з льодом — як зіткнення зі скелею, а також поки немає надто серйозного для автопілота шторму. Та плавати, коли штормить, я не люблю. Тут немає другого штурвала, одначе маєш ось контролер автопілота, тому штурвал не потрібен, а крім того, манетку й індикатори двигуна, АІС і радар, та й видимість якась навколо є, найгірше тільки з боку корми, тож курс можна коригувати в теплі, у таких невідвідуваних акваторіях, як ця, достатньо вийти назовні, може, раз на годину, ну, і коли треба тримувати вітрила,— сказала тоді Борґгільд, і це була найдовша промова, яку я від неї досі чув.

Я, звісно, з нею погодився. Північний Льодовитий океан — це не Адріатичне море, тут немає ні такого руху, ні такої температури, які змушували б сидіти по вісім годин за стерном у кокпіті, якщо з навігаційного поста в каюті також можна коригувати налаштування автопілота, а засклена товстим, захищеним від полярних хвиль склом стернова забезпечує непогану видимість.

Я сказав, що сумував за морем, за видноколом, що набувало величезних розмірів відповідно до того, як ми віддалялися від суші, і промерзлі кістки — ціна, яку я був готовий за це заплатити.

Борґгільд тільки покивала головою й ствердила, що я повинен виспатися.

Щось мене в ній зачаровувало. Борґгільд була старша за мене на добрих кілька десятків років, і через це в ній таїлися якийсь спокій, якась упевненість, що не треба нікому подобатися, зрештою, вона — арматорка й шкіперка власної, неймовірної експедиційної яхти, на якій я — лише член екіпажу. Нині мені здається, що я був зачарований таємницею, яка в ній крилася, зазвичай люди стоять переді мною відкриті навстіж, я собі лещу, що читаю їх, наче розгорнуту книжку, а Борґгільд лишалася незбагненною, її обличчя, зоране глибокими зморшками людей моря, її сильні, червоні від морозу долоні з коротко обрізаними нігтями, зовсім біле волосся не казали мені нічого, окрім того, що й так було очевидним: море — це її дім.

Я допив бурбон, з’їв два шматочки гіркого шоколаду й пішов спати.

Я заснув одразу, щойно шмигнув у спальник, і, утомлений, спав у мороці, без сновидінь, колисаний хвилями й тихим шумом моря, що гралося зі сталевим корпусом «Ісб’єрн», звукоізольованої краще, ніж будь-яка сталева яхта, на якій я був.

Спав чорним сном, а коли прокинувся, було світло й сіро, я глянув на годинник, той показував десяту годину, і я зрозумів, що не знаю, десята ранку це чи десята вечора. Я зайшов до кают-компанії, не думаючи про те, що маю на собі тільки чорну термобілизну, яка, авжеж, закривала все тіло, проте не надто годилася, щоб хверцювати перед сторонніми людьми, і коли здав собі із цього справу, то зрозумів водночас, що Борґгільд це аж ніяк не заважає.

Я можу ходити в кальсонах, немов у рейсі з друзяками, а не з мовчазною яхтсменкою, яка могла б бути моєю матір’ю, а то й бабусею.

Борґгільд сиділа в стерновій, що на три фути здіймалася над кают-компанією, біля навігаційного столу, на якому спочивав розкладений броньований, на кшталт військового, ноутбук. Біля ноутбука лежав знаний мені пристрій: під’єднаний кабелями живлення й зовнішньої антени супутниковий модем.

— Я перевірила в інтернеті, і мені нарешті вдалося розшифрувати, як записується твоє ім’я,— усміхнулася Борґгільд.— Ти справді письменник,— додала жінка, підтверджуючи моє передчуття, що раніше вона брехала, коли казала, що моє прізвище їй знайоме з німецьких газет.

Однак потім я зрозумів, що Борґгільд не могла перевірити цього саме тепер: ми вже давно перебували поза радіусом дії стільникового зв’язку, а інтернет через супутниковий модем обмежується до можливості завантаження імейлів і прогнозу погоди, через нього немає доступу до сторінок www, а отже, і шансів уписати в пошуковику чиєсь ім’я.

Тож, можливо, як записується моє прізвище, Борґгільд перевірила раніше? Не знаю, я просто всміхнувся у відповідь і, ставлячи на газову плиту чайник, запитав, чи не голодна вона, бо я залюбки щось приготую. Борґгільд відповіла, що, звісно, будь-що, камбуз у моєму розпорядженні. Я оглянув запаси й, оскільки нічого особливого не спало на думку, посмажив омлет із відносно свіжими овочами й шинкою. Поки я готував, Борґгільд одягла куртку, наділа страхувальний ремінь і вийшла з біноклем до кокпіту, за мить вона вернулася, і ми разом сіли за стіл у кают-компанії, їли й пили, я каву, а Борґгільд пиво.

Вона сказала, що коли я спав, ми подолали понад п’ятдесят миль, увесь час дме від п’ятнадцяти до сімнадцяти вузлів із північного сходу, і ми вже на рівні Західного льодовика Торелла. За двадцять миль, а отже, приблизно за три години, минемо Горнсунд, а за десять годин — острови на південному рубежі Землі Серкапп, де візьмемо крутіше до вітру й підемо так далеко на схід, як дозволить вітер. Прогноз погоди гарний, льодові умови для нас ідеальні, тобто ніякого льоду, для планети трохи гірші.

— Куди ми пливемо? — спитав я тоді й одразу відчув, ніби порушив якусь невимовну засаду, яку ми з Борґгільд мовчки погодили.

— Це ніяка не таємниця, але відповідь на твоє питання довга й складна, мені довелося б починати ab ovo. Буде простіше, якщо ти спочатку щось прочитаєш. Це нелегке читання, проте, гадаю, тобі сподобається, коли вже ти письменник. Може, навіть стане тобі в пригоді.

Я розвів руками, даючи зрозуміти, що однаково нам тут більше нічого робити, тож залюбки.

— Я добре бачу, як тебе бере нетерплячка, ти любиш загадкові оповідки, зрештою, ви, професійні письменники, із цього живете, із чужих історій, правда?

— Я пишу романи, а не репортажі,— запротестував я.

— Але прочитаєш, чи не так?

— Прочитаю, тільки знаєш, я так часто чую, що хтось має неймовірну ідею для роману…

— Я не маю ідеї, Щепане,— відрізала вона норовливо.— Я маю для тебе готову історію.

Я помив посуд після сніданку, почистив зуби, одягнув штани і фліску, а відтак у своїй каюті дістав з наплічника супутниковий телефон і хвилину розмірковував, чи увімкнути його, чи не озватися до тих, хто чекає на мій дзвінок.

Не увімкнув. Не міг. Я сховав телефон і пішов до стернової рубки. Може, на телефонний дзвінок від мене взагалі не чекають. Борґгільд увічливо вказала мені на місце за навігаційним столом, на якому ноутбука вже не було.

— Це твоя вахта, яхта твоя. Я йду спати, а ти зможеш читати. Курс сто шістдесят, доки не минемо Серкапп, і зважай на ехолот і мапу, бо тут часом може бути мілкіше, а мапи не найновіші. Це, звісно, завчасна обачність, але обачність ніколи не зайва.

Я погодився, одягнув куртку, надів страхувальний ремінь, узяв бінокль і вийшов на хвилину до кокпіту, де відразу припнувся вусами до петлі біля штурвала.

Спочатку я оглянув горизонт із правого борту. Море було порожнє, сталеві хвилі аж до небокраю. З лівого борту далеко на обрії простягалася тоненька лінія прибережної рівнини, за нею білі язики льодовика й гострі скелі Коккф’єллет. Серед хвиль, за кількасот метрів від корпусу «Ісб’єрн», що їх розтинав, я помітив кільканадцять білих форм, які перевалювалися через хвилі, і за мить зрозумів, що дивлюся на стадо білух, які ліниво пливли в бік материка.

Якийсь час я спостерігав за ними в бінокль, трохи з цікавості, а трохи — щоб відтягнути момент повернення до стернової. Проте зрештою змерз, тож кинув ще оком на вітрила, перевірив кріплення контршкотів і спустився в каюту.

— Я бачив білух,— сказав я, сідаючи за навігаційний стіл.

— Це добрий знак,— відповіла Борґгільд.— Білухи — це завжди добрий знак.

Вона сиділа за навігаційним столом, тримаючи в руках том чи, може, радше записник, безперечно, старий, товстий, подвійно оправлений у стару шкіру — подвійно, бо шкіряними були і груба палітурка записника, і застібуваний трьома ремінцями з латунними пряжками футляр, який, розгорнутий, лежав тепер на навігаційному столі.

— Це тобі для читання,— сказала Борґгільд.— Оригінал, записаний польською. Я читала лише в перекладі, який замовила дуже давно. Перекладав це один польський іммігрант у Лондоні, генерал, здається… Але спочатку він мусив підписати умову, що збереже таємницю. Тому, розумієш, справа серйозна.

— Чиї це записки?..— спитав я.

— Не питай. Сам дізнаєшся. Зробиш із цим, що захочеш. Просто читай. Я йду спати. Потім поговоримо.

— Гаразд. Але я не хотів би, щоб це накладало на мене якісь зобов’язання, у моральному сенсі, добре? — застеріг я, бо надто вже часто зачіпали мене люди, переконані, що мають неймовірну ідею для книги, яку я повинен написати.

— Зобов’язання? Жодних зобов’язань, Щепане. Зробиш із цим, що захочеш. Якби я була молодша, то нізащо не віддала б тобі цієї історії. Але, знаєш, мені вісімдесят три роки, і я хвора.

— Скільки тобі років? — здивувався я.

— Ну, так, вісімдесят три, мій любий.

— Я гадав, що під сімдесят.

— Найімовірніше, морське життя пішло мені на користь. Гірше згадую я те, що мати вигляд, як у сімдесят, я почала приблизно в п’ятдесят, але тепер, як бачиш, літами я вже перегнала вік мого обличчя. До того ж це мене тепер мало обходить.

— Так само я б ніколи не сказав, що ти можеш бути хвора.

— Так, так, розумію. Облишмо це. До вісімдесят п’ятого дня народження я вже радше не доживу.

Я мовчав. Так мене виховано, що тут скажеш. На мить я зосередився на картплотері й ехолоті, як і належало вахтовому. Мій дідусь, коли був чимось пригнічений, спускався до майстерні в погребі й ставав до роботи. Моя мама починає прибирати. Мій тато працює в саду. А я що мав робити? Зчитав позиції з картплотера й наніс на паперову мапу, що, начебто, редундантне, якщо вже на «Ісб’єрн» є дві автономні системи GPS, плюс запасні ручні, але на курсах нас навчали, що така редунданція часом може врятувати життя. Потім доповнив щогодинні записи в паперовому щоденнику: позиція, курс, швидкість, стан моря, швидкість вітру, тиск, температура. Гарна морська практика, так це називалося.

Борґгільд з усмішкою спостерігала, як я орудую на мапі навігаційним трикутником, паралельною лінійкою й вимірювальним циркулем. Вона розуміла, чому я це роблю саме тепер.

— Ну добре, добре, я могла про це не згадувати, бо бачу, що ти трохи скис. Там нічого такого, нічого, не переймайся. Просто почни читати. Потім опиши звичайно те, що прочитав, опиши в тих своїх книжках. Може, ця історія комусь сподобається. І дозволь «Ісб’єрн» пливти. Курс незмінний. Не заважай їй. Слідкуй, але не заважай, дозволь їй пливти. Вона добрий човен.

Так про неї Борґгільд говорила: she’s a good boat, у жіночому роді, як узвичаїлося в англійській. Курс незмінний. Steady as she goes.

Я закінчив з мапою, узяв товстий записник і зважив його в руці, не сміючи розгорнути.

— Ну, читай, читай,— підганяла Борґгільд.— І читай із розумом.

Вона підвелася, погладила мене по голові, так, як гладять дитину, і пішла спати.

Я лишився сам із довіреним мені записником. Я розгорнув його навмання — сторінки були щільно заповнені дрібним, нерівним, похилим почерком.

Що із цих списаних дрібним курсивом сторінок правда, що вигадка, що несвідоме переінакшування фактів, а що ілюзія, я не хотів остаточно вирішувати чи розв’язувати тоді, не хочу й тепер, коли пишу ці слова. Сам я швидко повірив авторові цих записок і вірю до сьогодні, проте вірити й вирішувати, чи це правда,— різні речі.

ЗАПИСНИК КОНРАДА ВІДУХА

16 ЧЕРВНЯ 1946

Я чєловєк?

Був’єм коли-небудь чєловєком?

Вище записав’єм дату. Вісім років не знав’єм, який день тижня, місяця, навіть часто який місяць. Так тільки приблизно. А тепер знаю. Календар маю біля себе. Сьогодні неділя. День Господній.

Дивлюсь я на свої руки. Одною, лівою, бо я праворукий, пробую розгладити, притримати нотатник, у правій тримаю олівець. Обидві позначені шрамами від виразок після давньої хвороби, на правій бракує мені фаланги мізинця, відмороженої колись давно, на лівій не маю цілого мізинця й більшої частини підмізинного, але це акурат нещасний випадок на вирубці. Або й не нещасний, не пам’ятаю вже. Може, Ребане зробив це тоді навмисно. Зрештою, його прізвище естонською означало лиса. Так казав. Може, навмисно. Лис. Може, десь там іще лежать ті пальці, тобто кістки пальців, по три фаланги на кожен, у підстилці, у порохні зариті, під віхтями пушици, з її шарпаними вітром клубками білого пуху.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПІСЛЯМОВА

Як здогадуються вже, може, p. t{83}. Читачки й Читачі цієї книжки, Борґгільд Моен, народжена Нінель Відух, донька Конрада Відуха й Софії Моен, попливла 2019 року на пошуки Сєвєра, а я її в цій експедиції супроводжував. Рейс тривав загалом чотири з половиною тижні, і ніякого Сєвєра ми не знайшли, з одним застереженням, про яке пізніше.

Пливли ми переважно мовчки, я поволі читав ксерокопію другого записника Конрада Відуха й, поки не закінчив лектури, про записки ці та їхнього автора ми зовсім не розмовляли.

Раз тільки переговорили, дуже лаконічно, бо з кожною милею позаду нас Борґгільд ставала все серйознішою й тихішою, а коли в пориві щирості я запитав її, чи вона справді сподівається знайти Сєвєр, нікому не знану землю, чи сподівається знайти його під кінець другого десятиліття ХХІ століття, коли всю поверхню Землі вже сфотографували супутники й можна її побачити у відповідному застосунку, то Борґгільд згасла ще більше, немов ніколи про це не задумувалася, хоча це неможливо. Мала про це подумати. Вона показала мені вибляклу, стару, пошарпану морську мапу, що походила з s/y «Інвінсібл», з описаними у фантомах глибинами й начебто нарисованими рукою Відуха контурами Сєвєра.

Де? Цього не напишу, хоча знаю де. Я занотував координати в записнику.

Ми так довго пливли, аж нарешті, після багатьох днів порожнього, самотнього моря, заблимала лампочка активного радіолокаційного рефлектора, яка не засвічувалася тижнями,— це означало, що хтось бачить нас на радарі. Невдовзі після цього ми помітили на горизонті великий корабель із білими рубками й темно-синім корпусом. На дисплеї АІС його видно не було, імовірно, систему цю вимкнув, як це часто роблять військові кораблі, і шпарко прямував у наш бік на курсі зіткнення, незабаром через бінокль на темно-синьому корпусі вдалося прочитати російські літери: Береговая охрана — тобто Берегова охорона — і назву корабля: «Руслан».

Попри те, що рубки й корпус не були характерного для кожного воєнно-морського флоту сірого кольору, перед містком на носі лютувала пофарбована в білий гармата, у бік корми позаду рубки цілилися дві башточки російського відповідника системи CIWS, а на щоглі майорів прапор російської Берегової охорони, зелений із синім хрестом святого Андрія. Сьогодні я знаю, що це був патрульний корабель — криголам класу «Іван Сусанін». Тоді мені це було невідомо. За пів милі від нас він зупинив машини.

— Ми в міжнародних водах? — запитав я Борґгільд, стривожений.

— Ну, не зовсім, це російська виключна економічна зона, але ми маємо повне право тут перебувати, доки не виловлюємо рибу абощо… Це не російські територіальні води. Keep her steady{84},— відповіла вона.

Ми не відривали очей від біноклів, тримаючи наш курс.

— Вивісили прапор К,— повідомив я, надзвичайно гордий, що розпізнав із пам’яті прапор, який складався з двох широких вертикальних смуг, жовтої й синьої.

— Тобто кажуть зупинитися.

— Мають право? Що робимо?

— Знаєш, Щепане, коли військовий корабель сигналізує, що маєш зупинитися, то зупиняєшся, а не розмірковуєш, чи мають право.

Ми підтягли грот і бізань до щогл, після чого згорнули геную на ролер, двигун працював на яловому ходу. Небавом розгавкалися обидві VHF, стаціонарна в каюті й ручна, прикріплена акурат до мого жилета. Говорили російською, казали зупинитися, Борґгільд узяла рацію й відповіла по-російськи, що зупиняється й чекає на подальші інструкції.

Від корабля відірвався чорний корпус RIB, став на диби за допомогою потужного двигуна й за хвилину був біля нас. Окрім стернового, сиділо в ньому четверо озброєних, похмурих чолов’яг у чорних одностроях, шоломах і з АК-74 в руках. Я раптом зрозумів, що моя гвинтівка, яка відпочивала в каюті, замість бути зброєю, а отже, чимось, що служить для захисту, перетворилася на загрозу. Ну, бо що станеться, коли її знайдуть? Дозволять переконати себе, що штуцер потрібен для захисту від білого ведмедя чи, наприклад, візьмуть нас за саботажників?

— Моя гвинтівка,— шепнув я Борґгільд англійською.

— Маєш на неї право. Це не російські територіальні води, а навіть якби були, то є право мирного проходу. Але це не їхні води.

Гумовий борт RIB обережно торкнувся нашого борту, на наші кнаги полетіло два канати, а з RIB на «Ісб’єрн» вільно заскочив уже немолодий чоловік, солідний мужик із великим пузом, світлими очима й гладко поголеним обличчям. Біля пояса, що стягував чорний однострій, він мав стару шкіряну кобуру з пістолетом, під шиєю виднівся трикутник тєльняшки в біло-зелену смужку. На мундирі носив дві зірочки мічмана.

Чолов’яга сказав російською, що обшукають нашу яхту. Борґгільд відповіла, що це незаконно, усупереч Женевській конвенції, проте чинити опір вона не збирається, хоча цей факт буде занотовано в бортовому щоденнику й зголошено владі Норвегії.

Погранічнік почав заспокоювати, спокійно, спокійно, приязно сказав, щоб не нервувалися, це тільки формальність, і попросив документи. Борґгільд доручила мені спуститися в каюту й принести їх. Щойно я підвівся, як на RIB клацнули затвори калашів, і мені стало трохи моторошно, утім погранічнік на нашій яхті негайно зганив своїх підлеглих, що здуріли, мабуть, заспокоїтися, і пішов за мною.

Я відчинив сховок під навігаційним столом і подав погранічніку документи «Ісб’єрн» і наші, той на них ледве глянув, зацікавив його тільки мій паспорт.

— Поляк? — спитав, і я вирішив, що це, либонь, не найкраща нагода пояснювати, хто такі сілезці.

Хоча, певно, міг би сказати, що шахтарі, як у Донбасі, проте я уникаю того, щоб бути ідіотом.

Чолов’яга віддав документи, роззирнувся по каюті без якоїсь особливої перевірки, придивився до нашої електроніки, спитав про лампочку активного радіолокаційного рефлектора, яка блимала, я ламаною російською пояснив, що це, він покивав головою, сказав, що харошая машина, вийшов назовні, з грацією білого ведмедя перескочив назад до RIB, після чого приязно заявив, що маємо негайно звідси вимітатися найкоротшою дорогою туди, звідки припливли. Борґгільд зауважила, що вітер не сприяє, на що погранічнік у ранзі мічмана порадив, щоб ми скористалися двигуном, який тут так гарно тарахкоче, і пішли нахуй.

Борґгільд запитала, яким правом він наказує їй розвертатися, Женевська конвенція і так далі, на що той зичливо відповів, що якщо негайно не розвернемося, то яхту буде арештовано й розмовлятимемо вже інакше. Або, можливо, дійде до зіткнення з кораблем?.. Той наш радіолокаційний рефлектор може перестати працювати. А в них на вахті нап’ються чи заснуть, і що, навіть не помітять такої яхточки… Ну, поїхали.

І поїхали, а ми розвернулися, і біло-синій «Руслан» супроводжував нас, ідучи поволі за дві милі від нашої корми, цілі дві доби. По радіо вже й словом не озвалися, AIC мали вимкнений, через два дні мовчки завернули, а ми попливли прямо до Тромсе, де зупинилися в марині Скаттера, звідки я зловив літак до Осло, і далі до Катовиць, і вернувся збирати докупи зруйноване моєю відсутністю життя.

Як я вже писав, про щоденник Конрада Відуха ми з Борґгільд розмовляли ще тільки раз.

Ні тоді, ні пізніше вона мені не сказала, чи наша зустріч у барі готелю в Піраміді була випадкова. Я шукав Конрада Відуха в пільховицьких парафіяльних книгах і жодного не знайшов, прізвище Відух було радше пов’язане з Пшишовицями й Ґералтовицями, у моїх Пільховицях Відухів було двоє: Антон і Йозеф — як бачимо, жоден Конрадом не був.

Я відшукав двох Конрадів Відухів у das Bundesarchiv, де збереглася частина архівів кайзерського воєнно-морського флоту, а фактично, відшукали їх для мене фахівці, які цим займаються, проте жоден із тих Конрадів не служив на SMS «Гельґоланд», до того ж один був народжений у Пшишовицях, а другий в Берліні, мабуть, син емігрантів із Сілезії. Той із Пшишовиць мав навіть однаковий рік народження з Конрадом Відухом із записників, які я так працьовито переписував, та що з того, якщо загинув 31 травня 1916 року, потонувши разом із легким крейсером SMS «Фрауенлоб».

Питання про політрука Конрада Відуха в Червоній Армії я поставив двом польським історикам і трьом російським, один із яких погодився подати запит до російських архівів, та ніякого результату це не дало. Про Холод я запитав кільканадцятьох культурних антропологів і етногафів з усього світу, більшість визнала мене божевільним.

У «The Koryak» і «The Yakut» Вальдемара Йохельсона про Холод немає жодного слова, ні найменшої згадки, нічого — навіть як про «невідомий народ, який мешкає в дерев’яних будинках». Нічого. Натомість звичаї коряків і юкагирів Конрад Відух, здається, описує дуже вірогідно, що, власне, ці дві монументальні праці Йохельсона підтвердили.

Не знайшов я ніде й сліду s/y «Інвінсібл», хоча яхту з цією назвою, користуючись своїми зв’язками серед ірландських моряків, шукав для мене Піда де Бурка, який походив з Ґолвея. Ні сліду такої яхти — а проте на борту «Ісб’єрн» я бачив описані цією назвою хронометр, барометр і гідрометр.

Що мені розповіла Борґгільд, то це як знайшла s/y «Інвінсібл», а знайшла її 1961 року, досліджуючи морську фауну на Алясці, а принагідно розпитуючи про яхту, якою, як вона хотіла вірити, її батько дістався до Аляски, як і обіцяв Ян-Берові.

І дістався. S/y «Інвінсібл» руйнувався, посаджений на мілину на м’якому піску коси на північ від Коцебю. Каркас був повністю сплюндрований, однак Борґгільд після двох тижнів випивання в місцевому барі зрештою познайомилася з мисливцем із племені інупіатів, який за сто доларів і сповнену пристрасті ніч продав Борґгільд щоденники Конрада, а також мапи з яхти.

— Та ніч із ним, власне кажучи, частиною угоди не була, красивий дуже був, попри зіпсовані зуби, а я молода…— додала ще, сміючись і стискаючи бляшанку з пивом.

Чому один щоденник я читав в оригіналі, а другий у ксерокопії — я не знав. На це питання Борґгільд мені не відповіла.

На жоден слід Конрада чи дитини вона більше не натрапила, нічого. Усі шістдесят років нічого.

Тож про Конрада Відуха я знаю тільки те, що виникає з його щоденників, які тут p. t. Читачкам і Читачам я представив у моїй скромній редакції.

Змінив я також одробину ортографію в мові Холоду, яку Конрад Відух записував зі слуху так, як йому здавалося слушним записувати. Тут мені прийшов на допомогу д-р Марек Маєр із Лодзького університету, який на основі наданих йому манускриптів запропонував запис, на мовознавчий погляд, послідовний і водночас близький до польської ортографії, згідно з якою Відух намагався передати холодську мову.

Варто теж додати, що д-р Маєр розпізнав у холодській мові мову індоєвропейську, споріднену, на його думку, з прабалто-слов’янською.

Фрази, які Конрад Відух нотував сілезькою, я передав відповідно, окрім того, я намагався зберегти специфічний говір Відуха, не змінюючи ні його своєрідної граматики, ні більшості ортографії, виправляючи лише ті ортографічні помилки, які, імовірно, занадто сильно різали б делікатні очі читача, тому Відухове «кутрих» я записав як «котрих», а «човин» як «човен».

В оригінальному рукописі, як мені тепер здається, роїлося від цих помилок, але перевірити цього я не можу. Усе, що я маю,— це моя власноручна копія.

Чи не міг би я доказати цю історію, доповнити її принаймні якимись домислами на тему подальшої долі Конрада? Чи не міг би вигадати теорію, що пояснювала б цей неправдоподібний і невисвітлений Борґгільд збіг обставин, що привів до моєї зустрічі в Піраміді з нею, донькою людини, яка походить із Пільховиць і носить прізвище, популярне в Пшишовицях, звідки родом сім’ї моїх батьків, прізвище, яке також носила моя прапрапрабабка, тож, може, мого далекого кузена?

Ну, що ж, якби я був представником польської школи репортажу, без сумніву, так би й зробив, зрештою, полягає вона у вигадуванні, а проте я лише романіст, і правда для мене важливіша від гарної історії.

Тож лишаю моїх p.t. Читачок і Читачів у такому самому незнанні на цю тему, у якому перебуваю сам. Я не знаю, що далі сталося з Конрадом Відухом, Відухом-найдухом, Відухом-злим духом, як любив він про себе писати. Не знаю навіть, чи Конрад існував, хоча тішуся, що він помилявся щодо існування читачки його записок. Якщо існував, то уявлення не маю, що мене могло з ним пов’язувати і чи справді я випадково зустрів Борґгільд.

Розійшовшись у Тромсе, ми більше ніколи не зустрілися. Ми підтримували зв’язок, однак фактично він обмежувався так само приязними, як і короткими вітаннями.

У грудні 2021 року Борґгільд написала мені, що продала «Ісб’єрн» і що перебуває в лікарні в Лондоні. Ми обмінялися кількома смсками, з яких я зрозумів, що це радше шикарний госпіс. Вона писала, що їй дозволяють пити віскі, але на смак воно не дуже. Борґгільд померла за кілька днів, і я подумав, що це остання з довгої низки смертей близьких Конрада Відуха.

Хіба що жива ще дівчинка, яка осідлала кхолутів. Ніколи невідомо.

На завершення додам, що за кілька годин після того, як 2019 ми розвернулися, прогнані російською береговою охороною, прямуючи ортодромою у бік Тромсе, Борґгільд, яка несла вахту, покликала мене на палубу. Я готував обід у камбузі й зволікав із виходом, одначе вона підігнала мене дуже схвильованим голосом, тож я вибіг, навіть не одягнувшись. Борґгільд подала мені бінокль, рукою вказала напрямок, повідомила координати, десять градусів, може, дванадцять. Дивися.

Я підніс бінокль до очей, налаштував чіткість і побачив.

На горизонті, напівзатуманений, маячів зарис великої гори з розлогою вершиною, над якою здіймався стовп білого диму.

Ґливиці — Лонґ’їр — Ґливиці,
2021–2022

1 Англійська або німецька, але краще англійська (нім. та англ.).— Тут і далі — прим. ред., якщо не вказано інше. Повернутися

2 Але називайте мене Стефан, я знаю, що «Щепан» неможливо вимовити (англ.). Повернутися

3 Богом забута земля (англ.). Повернутися

4 Sailing yacht (англ.) — вітрильна яхта. Автор використовує міжнародну абревіатуру цього терміну, тому в українському перекладі ми залишаємо все так само, зберігаючи стильову репортажність оповіді. Повернутися

5 Kystvakten (норв.) — берегова охорона. Повернутися

6 Морська школа (нім.). Повернутися

7 Мови (сіл.).— Тут і далі примітки з перекладом із сілезької — прим. пер. Повернутися

8 Морський катер II класу (нім.). Повернутися

9 Він не мій тато, і я його зовсім не слухатиму (сіл.). Повернутися

10 Кахлева піч (сіл.). Повернутися

11 Рурський регіон (нім.). Повернутися

12 Привела (сіл.). Повернутися

13 У дитинстві (сіл.). Повернутися

14 Голосні з макроном у записі холодської мови читаємо, як довгі голосні.— Прим. авт. Повернутися

15 SMS — корабель Його величності. Повернутися

16 Німеччина (фр.). Повернутися

17 Солонина (англ.). Повернутися

18 Хто ти? Хто ти, друже? Німець, росіянин? (Нім., англ., фр.) Повернутися

19 Що робити ти тут (непр. нім.). Повернутися

20 Флот відкритого моря (нім.) — основне військове з’єднання флоту Німецької імперії в Першій світовій війні. Повернутися

21 Сім років (нім.). Повернутися

22 На жаль (англ.). Повернутися

23 Північне море, Балтійське море (нім.). Повернутися

24 Лейтенант (нім.). Повернутися

25 Вогонь! (Нім.) Повернутися

26 Матрос Відух і маат Конрад Відух. Маат — це солдат нижчого рівня унтерофіцерського чину в німецькому військово-морському флоті. Повернутися

27 Корабель Його королівської величності «Гельґоланд». У тексті вживається усталена абревіатура латинкою SMS. Повернутися

28 Народна морська дивізія (нім.). Повернутися

29 Пішов я з дому геть (сіл.). Повернутися

30 Шахтар найнижчого рівня (сіл.). Повернутися

31 Імператорські військово-морські сили (нім.). Повернутися

32 Битва поблизу протоки Скагеррак, Ютландська битва. Повернутися

33 Підводні човни. Повернутися

34 Найвище військове звання старшого офіцерського складу військово-морських сил Німеччини різних часів. Повернутися

35 Західний фронт (нім.). Повернутися

36 Поїзд (сіл.). Повернутися

37 08/15 — легкий німецький кулемет MG 08/15. Повернутися

38 Вона не така бридка, як її ззаду брати (сіл.). Повернутися

39 Після зміни горілку п’ють і дівчат мацають (сіл.). Повернутися

40 З порцеляновою люлькою сісти на ґанку запалити, ну, а потім ті комарі пищать і кусають (сіл.). Повернутися

41 Зад (сіл.). Повернутися

42 Screw steamer (англ.) — гвинтовий пароплав. Повернутися

43 Різникові (сіл.). Повернутися

44 Боцман (нім.). Повернутися

45 Дідуню (сіл.). Повернутися

46 До туалету (сіл.). Повернутися

47 Військово-морські сили Третього рейху (нім.). Повернутися

48 Мене звати Конрад Відух, так я з дитинства говорив (сіл.). Повернутися

49 ...постійно тільки пишете сам о тім, у що ви вірили? Як вам уже мови змішуються... що по-якому?.. (Сіл.) Повернутися

50 Чи зміг би я ще щось по-нашому сказати, до шинку в Пільховіці зайти так, щоб мене одразу не прогнали, гляньте на нього, не сілезець! Ніби наш хлопець, а говорить, як не сілезець! (Сіл.) Повернутися

51 Батьківщина (нім.). Повернутися

52 Товариші по партії (нім.). Повернутися

53 Getriebe (від нім.) — коробка передач. Повернутися

54 Мotorwelle (від нім.) — вал двигуна. Повернутися

55 До Господа Бога (сіл.). Повернутися

56 Негідник, мерзота (сіл.). Повернутися

57 Заробіток (сіл.). Повернутися

58 Негіднику, мамуло. Інакше треба розповідати, не так скакати. Розповідати треба, як годиться. Так матінка вчили, пра? Ну. (Сіл.) Повернутися

59 Сьогодні мій день народження (сіл.). Повернутися

60 Моя матінка, а потім уже, певно, із тростиною йшли собі поволі додому (сіл.). Повернутися

61 Діарея (нім.). Повернутися

62 Замовкни! (Сіл.) Повернутися

63 Про пробоща, що не такий він і святий, хоч руки так набожно складає, а очі до неба підносить, то все-таки дитину Покоровій з Неборовіца змайстрував, що всі ж знають, тільки старий Покора не відає, що чужу дитину годує. А людям такий грішник потім розповідає, як мають молитися (сіл.). Повернутися

64 Сам закрий рота! (Сіл.) Повернутися

65 Суп із води, хліба й приправ (сіл.). Повернутися

66 Як у нас, у Пільховицях — як приїжджали на роботу з Росії або з Австрії, то кожен не сілезець, а пробощ ніколи не був несілезцем. Ну. (Сіл.) Повернутися

67 Вікарієві (сіл.). Повернутися

68 Так, як моя матінка тісто на макарони розкачувала (сіл.). Повернутися

69 Ох, стули ту дурну пельку, холера, стули. (Сіл.) Повернутися

70 Стули пельку, стули пельку, не хочу тебе більше чути! (Сіл.) Повернутися

71 На цукерки (сіл.). Повернутися

72 Матрос (сіл.). Повернутися

73 Селітра (нім.). Повернутися

74 Акордеон, гармоніка. Повернутися

75 А ми хлопці, а ми хлопці, можемо ми мандрувати, можемо ми на чужій землі гарних панн, гарних панн милувати… моя матусенько, навколішки падаю (сіл.). Повернутися

76 Бабуся (сіл.). Повернутися

77 Це тільки раз (сіл.). Повернутися

78 Стули рота. З мене вже досить. (Сіл.) Повернутися

79 А ти думаєш, що, наказуватимеш мені? Що я що, тільки для оповідання? Це не так.— Але це ще розкажу. А потім уже нічого. Потім уже або попливу, або лишуся.— Ну то назад, до того, де я був.— Як спалив той їхній літак. (Сіл.) Повернутися

80 Точно. (Нім.) Повернутися

81 Як був я малим, то старший кузен, син брата моєї матінки, хапав мене часом за руку і так мене моєю власною рукою по обличчю бив і казав: дивись сюди, малий, чи ти здурів, що сам себе по обличчю лупиш? (Сіл.) Повернутися

82 Експартієць Спартака (нім.). Повернутися

83 Рleno titulo (від лат.) — повний титул. Повернутися

84 Тримай її на місці (англ.). Повернутися