Інститут літератури ім. Т.Г.Шевченка

Національної академії наук України

Українська Вільна Академія Наук у США

Володимир Винниченко

ОПОВІДАННЯ

Народний діяч

Краса і сила

Київ

«САКЦЕНТ ПЛЮС»

2025

УДК 821.161.2-32+012Вин](02.034)

В45

Тексти друкуються за авторизованим виданням:

Винниченко В. Твори. — Х.: Кооперативне

видавництво «РУХ», 1930. — Т. 1–8.

Передмова Миколи Жулинського

Упорядкування, примітки та коментарі

Сергія Гальченка

Винниченко Володимир

В45 Оповідання. Народний діяч. Краса і сила / Передм. М.Жулинського; упоряд., прим. та комент. С.Гальченка; Ін-т літератури ім. Т.Г.Шевченка НАН України; Укр. Вільна Акад. Наук у США. — К.: Сакцент Плюс, 2025.

ISBN 978-617-95437-4-6

До видання увійшли найвідоміші оповідання Володимира Винниченка. Велика робота щодо ґрунтовного вивчення рукописів його творів та всіх прижиттєвих видань, до яких він був причетний, а також з’ясування історії кожної публікації була проведена вченими Інституту літератури ім. Т.Г.Шевченка за сприяння Української Вільної Академії Наук у США. Особливістю цього видання є велика текстологічна робота, здійснена упорядником та видавництвом «Сакцент Плюс» щодо встановлення основного тексту творів, який максимально наближений до творчої волі автора.

Книга призначена для широкого кола читачів.

Для оформлення обкладинки книжки використано автограф В.Винниченка та написану ним картину.

УДК 821.161.2-32+012Вин](02.034)

© Інститут літератури ім. Т.Г.Шевченка НАН

України, 2025

© Жулинський М., передмова, 2025

© Гальченко С., упор., прим. та комент. 2025

© Чичик О., дизайн обкладинки, 2025

© «Сакцент Плюс», оформлення, видання, 2025

ISBN 978-617-95437-4-6

ВОЛОДИМИР ВИННИЧЕНКО:

ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ПЕРЕД СОБОЮ Й УКРАЇНОЮ

«Люди на все своє життя мають бути перед

ким-небудь чи перед чим-небудь відповідальні:

чи перед батьками, чи перед громадянами,

чи перед Богом, чи перед батьківщиною,

чи перед собою»1.

Володимир Винниченко

На початку 1947 року Володимир Винниченко у своїх відповідях на запитання журналу «Сьогодні» з гіркотою признається: «…Фізично працювати я вже не можу через стан здоров’я. Літературна, інтелектуальна, мистецька робота моя українському еміграційному громадянству непотрібна. І тому в мене є мрія: знайти посадку нічного сторожа при якомусь панському маєтку»2.

І це не гірка самоіронія, але жорстока реальність злиденного життя 67-літнього митця, якого називали «найбільшим сучасним українським письменником», видатного політика ХХ століття — першого голови першого національного уряду України — Генерального Секретаріату, глави Директорії УНР, ініціатора й автора чотирьох Універсалів Центральної Ради, яскравого і новаторського творця визначальних сторінок національного літературного процесу, української драматургії.

Європейські журналісти, які цікавилися Україною, її історією, культурою, літературою, мистецтвом, не могли зрозуміти, чому такого видатного політичного і культурного діяча, європейської слави драматурга не шанує ні батьківщина, ні та багатомільйонна діаспора, серед якої змушений він проживати. «Що ж це за нація така, яка так ставиться до культурних цінностів?!»— згадує подивування журналістів-чужинців Володимир Винниченко. «Ви кажете, що українська нація має 55 мільйонів членів. Хай 30–35 мільйонів із них під диктатурою сталінізму. Але ж 20–15 мільйонів є, значить, поза межами сталінізму, в Галичині, в Америці, в Чехо-Словаччині? Як же вони, ці 20–15 мільйонів допускають, що їхній бувший голова першого уряду визволення України, їхній письменник мусить для підтримування свого існування тягати мішки, копати землю, чистити помийні ями і робити це роками!»3

Про свою політичну і духовну ізоляцію та важке матеріальне становище згадував Володимир Винниченко ще напередодні Другої світової війни в брошурі «Перед новим етапом» (1938). Нічого не поліпшилося й після війни, і ось на схилі свого земного життя жанрово і проблемно-тематично багатобарвний письменник, живописець мріє «про посаду нічного сторожа, щоб мати змогу купувати досить капусти і трохи яблук…»4.

Велетенська за обсягом художня і політико-філософська, публіцистична спадщина не перевидається, не друкуються нові художні твори, науково-публіцистичні та мемуарні праці, але письменник не опускає руки. Здавалося б, є чим гордитися, бодай тим, що написано 15 романів, кілька повістей, 23 п’єси і 100 оповідань, понад 200 публіцистичних праць… Ще до війни Винниченко написав «чудну дисертацію в формі роману» «Нова заповідь», другу редакцію якої переклав разом із Розалією Яківною на французьку мову. Одне з паризьких видавництв видрукувало цей переклад у 1949 році.

Наполегливе просування до читача своїх художніх і науково-публіцистичних творів усе ж таки давало певні результати. Правда, опублікувати романи «Вічний імператив», «Прокажельня» («Лепрозорій») та двотомне науково-філософське дослідження «Конкордизм» не судилося! Зате вдалося завдяки налагодженню зв’язків з повоєнною українською еміграцією надрукувати «Нову заповідь» (1950), видати збірку оповідань «Краса і сила», брошуру «Розлад і погодження. Відповідь моїм прихильникам і неприхильникам» (1948), опублікувати кілька статей, заяв і відкритих листів: «До всіх українських груп і громадських течій, в еміграції сущих. Заклик групи українських конкордистів» (1947), «Була, є й буде» (1948).

Особливо енергійно старався Володимир Винниченко донести до європейського і світового читача багаторічно осмислювані моделі суспільства колектократій, передусім концепцію конкордизму^5, в яку він беззастережно вірив, яку усвідомлено реалізовував в особистому житті та поривався переконати людство в доцільності прийняття нового кодексу життя, побудови нового, гармонійного, ідеального суспільного ладу.

Як людині знайти шлях до щастя, до гармонійного співжиття різних суспільно-політичних систем, як обійтися людству без революцій, воєн, затяжних конфліктів? Над цією проблемою більше двох десятиліть бився творчий розум Винниченка-інтелектуала. Він захоплюється популярною «Філософією життя» французького філософа Жан-Марі Гюйо, студіює «Етику» німецького філософа і психолога В. Вундта, «Психологію революції» та працю «Натовп: студії суспільної думки» Г. Лебона, часто повертається до улюбленого Епікура, до праць Демокріта, Сократа, Фейєрбаха, вивчає життя Будди, роздумує над ученням Ганді, філософськими максимами Шопенгауера і Ніцше, важко «продирається» крізь екзистенціалістську павутину Сартра… Серйозне і системне вивчення новітніх досягнень у сфері естетики, філософії, етики, психології, моралі, історії та філософії релігій сформувало цілісну морально-етичну і філософську систему Володимира Винниченка, власну «філософію життя», ідейно-світоглядним ядром якої є гармонійне узгодження фізичного, психічного, духовного, соціального, політичного буття людини і суспільства.

Основні положення своєї морально-етичної і філософської доктрини Володимир Винниченко розгортає і в художній формі роману, і в формі морально-етичного трактату, і в жанрі наукового філософського дослідження «Щастя» («Листи до юнака» (1930), «Нова заповідь» (1932), «Вічний імператив», «Лепрозорій», «Слово за тобою, Сталіне!», «Конкордизм»).

Передусім ці твори еміграційного, в основному муженського (1934–1951), періоду відкривають і власне сприйняття та втілення Винниченком внутрішньої рівноваги, гармонії з навколишнім світом, досягнення ним внутрішньої цілісності, і систему засобів досягнення щастя як окремою особистістю, так і суспільством, людством.

«Муженська доба стала добою глибоких філософських роздумів і переоцінок,— узагальнює Галина Сиваченко,— пошуку нових світоглядних орієнтирів, запровадження нового способу життя. Переглядаючи соціальні, моральні й політичні засади людства, Винниченко приходить до нової світоглядної парадигми, значною мірою навіяної східною філософською традицією, що передбачає ставлення до природи не як до матеріалу, а як до складного організму, взаємодія людини з яким не повинна порушувати його основних функціональних зв’язків»6.

Винниченкова «система будування щастя» під назвою «конкордизм» передбачає узгодження всіх факторів індивідуального і суспільного життя: «Тільки активна рівновага цінностей та їх повне узгодження (як внутрішнє, так і з силами, що діють ззовні) викликають стан, який ми з упевненістю можемо назвати щастям»,— узагальнює автор дослідження «Конкордизм — система будування щастя».

Більше десяти років віддав Володимир Винниченко обґрунтуванню шляхів досягнення гармонійного співвіднесення особистості й навколишнього середовища, досягнення внутрішньої рівноваги, природного й органічного єднання індивіда з навколишнім світом. Мислитель не тільки обстоював ідею чесності з собою, ідею гармонізації своїх внутрішніх переживань, почувань, світосприйняття з допомогою власної волі, розуму, духу, не тільки пропагував основні положення, принципи, тези конкордизму, а й свято реалізовував у своєму житті. Одне з правил конкордизму, а саме: «Будь погодженим в слові і ділі, себто: що визнаєш на словах, те виконуй на ділі. Що проповідуєш іншим, те роби сам у своєму власному житті», письменник запроваджує вже влітку 1932 року, намагаючись забезпечити гармонійне, узгоджене з внутрішнім світом, із природою існування своє і дружини Розалії. Подружжя повністю виводить із свого раціону алкоголь, м’ясо, намагається не вживати вареної їжі. Володимир Кирилович категорично відмовляється від куріння, намагається організувати так своє життя, щоб не було підстав для роздратування, заздрості, ненависті, мстивості, бути в погодженні з природою, світом, досягати вищої внутрішньої гармонії, морально й духовно самовдосконалюватися.

Ця морально-етична відповідальність автора ідеї конкордизму перед собою рівнозначно поширювалася і на рідну Україну, розлука з якою все частіше болісно стискала хворе серце.

Незважаючи на ізоляцію, Володимир Винниченко гостро реагує на те, як по Другій світовій війні розростається конфліктна прірва між комуністичним Сходом і капіталістичним Заходом і знову, з болем уявляє він, Україна може опинитися в епіцентрі воєнної катастрофи. Тому він активізує обґрунтування ідеї колектократії як засобу розв’язання політичних, економічних і соціальних конфліктів цього «прокажельного», на грані божевілля, світу. Письменник свято вірить, що запропонована ним правдива, народна кооперативна форма господарювання, яку він називає колектократією, дозволить запровадити гармонійну співпрацю всіх членів суспільства, розкріпачити фізичні й духовні здібності людини, зніме конфліктну за своєю природою конкуренцію між народами і приведе нарешті до світового порозуміння, рівноваги, взаємної допомоги, зближення народів планети.

Ідеал Володимира Винниченка — світова федерація вільних народів. Тому він звертається з маніфестами до Організації Об’єднаних Націй із пропозицією запровадити колектократію задля порозуміння між народами та мирного співіснування всіх держав світу з різними політико-економічними системами. У нього нема жодних сумнівів у тому, що ООН здатна реалізувати його ідею конвергенції, яку згодом запропонують, розвинуть і обґрунтують Дж.Гілбрейт, П.Сорокін, Р.Арон через формування якісно нових держав, «визрілих» до політичного порозуміння, економічної співпраці, ідеологічної толерантності і подальшого єднання у федеративному союзі вільних народів. Чи усвідомлював цей щирий, натхненний поборник ідеї гармонійної співпраці людей і націй, що його пропозиції видаються і тим, що в Кремлі, і тим, що за океаном, утопічними, наївними і практично нездійсненними? Сумніви були, але Винниченко їх відганяв важкою, «вдень і вночі», працею, бо не бачив іншого шляху мирного порозуміння між народами світу. «Щасливі ті люди, які навіть у старості можуть бути наївними,— занотує В. Винниченко за два місяці до смерті в «Щоденнику».— Я і Коха належимо до таких щасливців. Ми знову сидимо годинами, напружуючи свої сили, нервуючись і страждаючи, і перекладаємо статтю, яка повинна створити мир на землі. Ми удаємо, що маємо маленьку надію на те, що якась фр[анцузька] газета схоче статтю надрукувати і що політична чи громадська опінія Франції зупинить на ній увагу. Зупинить і поставиться прихильно. Що преса підійме питання лябократії, прийме цей спосіб миру, вхопиться за нього, рятуючи своє життя, і примусить прийняти інші країни та весь світ. Блаженна наївність»7.

Висока особиста відповідальність перед батьківщиною «вимагала» від письменника щоденної напруги творчих, інтелектуальних сил — працював він 10–17 годин на добу, намагаючись донести до своїх сучасників, до України, до світової спільноти свої думки, свої знання та досвід, свої уявлення про ідеальне співжиття людства.

Володимир Винниченко приступає до написання розлогого політичного заповіту, в якому він, зважаючи на прохання молодої української еміграції, намагатиметься об’єктивно оцінити причини поразок української нації в боротьбі за національне визволення і розкрити перспективи досягнення цієї найголовнішої мети українського народу.

Він керується однією, найважливішою для нього спонукою: «бути корисним свойому колективові, своїй нації»: «І тому, стоячи на порозі смерти (яка, особливо за сучасних світових обставин, є таки хутко-можлива), роблячи свій заповіт борцям за визволення нашої Батьківщини, я буду заповідати їм тільки те, що є чистою правдою і що може бути, на мою думку, корисним нашій нації, в чому є і може бути її насущна потреба»8.

Незважаючи на багаторічну відірваність від України, Володимир Винниченко дуже добре орієнтувався в політичних проблемах і знав, що колоніальний стан України — наслідок імперської політики Москви. Інша справа, що цей «революційний соціаліст», як він сам себе «називав», романтик намагався ще перед Другою світовою війною «допригатися» і до Політбюро ЦК ВКП(б), і до Політбюро ЦК КП(б)У, і особисто до Сталіна, поривався переконати, не без серйозних підстав застерігаючи від агресії з боку гітлерівської Німеччини, в необхідності зміни національної політики в СРСР. Бо вважав, що українське національне відродження сприятиме консолідації народів Радянського Союзу перед загрозою нової світової війни.

У квітні 1934 року Володимир Винниченко публікує брошуру «За яку Україну?», в якій намагався обґрунтувати перспективи України у федеративному союзі з іншими радянськими республіками за умови, що права і свободи української людини будуть гарантовані, забезпечені, а соціальні стандарти системно забезпечуватимуться як необхідна складова національного культурного відродження. Очевидно, що українська політична еміграція не могла сприйняти цього ідеалістичного плану вдосконалення існуючої системи національних відносин в імперському Союзі РСР. Про яке порозуміння з кремлівською верхівкою могло йтися, як можна було переконати Сталіна і його поплічників у необхідності проведення якихось там реформ, особливо політичних, безпосередньо зміни національної політики, скажімо, стосовно України, коли весь світ, і той же Винниченко, жахався нещадним знищенням десятків мільйонів українських людей шляхом штучного голодомору 1932–1933 рр., вакханалією насильства, що увійшло в історію людства під назвою «великий терор», придушенням, розстрілами опозиції, конкурентів, варварським руйнуванням традиційних методів господарювання на селі… Та й самого Володимира Винниченка комуністичний режим затаврував як «контрреволюціонера», «агента європейських держав», «ворога українського народу», заборонив видання його творів, вилучив його книги з бібліотек, навіть ім’я Винниченка не дозволялося згадувати. Так, це боляче вражало письменника, який сподівався розв’язати національне питання, базуючись на програмних засадах передусім європейської соціал-демократії, вимріяного ним соціалістичного ідеалу. Він усім серцем любив Україну і розглядав її долю, її майбутнє в контексті світового історичного процесу, усвідомлюючи геополітичне становище затисненої в тоталітарні лещата України. Винниченко-політик розумів, що кардинальних шляхів розв’язання українського питання в ситуації конфліктного протистояння двох світових потуг — капіталістичної і комуністичної не існує, надії на виокремлення української проблеми на зразок встановлення протекторату ООН над Україною, що пропонував Винниченко, також нема. Тому він і намагався розглядати проблему України в контексті запропонованої ним концепції «створення миру й Світової Федерації без бомб і кривавих революцій».

Цій концепції Володимир Винниченко присвячує в «Заповіті борцям за визволення» спеціальний розділ. Він виходить із переконання, що Українська держава є, інша справа, що вона, ця державність, не відповідає мріям, уявленням її народу, європейським стандартам, не здатна до саморозвитку і не сприяє самореалізації української нації: «Українська Держава, українська державність на Україні є. Її створив народ, вся українська нація в процесі великого перевороту життя «в тюрмі народів» — Росії. Без цієї творчості ніякі вожді, проводи, міністри не могли б і одного камінчика в будівлі української державності покласти. А так само через це і зруйнувати цю будівлю не так легко.

А наскільки вона міцна, показує той факт, що найбільші вороги її, руські імперіалісти в усіх виглядах (чи то так званої демократії, чи так званого комунізму) не мають сили (а тому й сміливости) розвалити її»9.

Володимир Винниченко наводить аргументовані докази формального існування української державності у формі УРСР — герб, гімн, парламент, органи державного управління, суд, освіта, правоохоронні органи, а також, що вкрай важливо з позиції міжнародного права, членство УРСР в Організації Об’єднаних Націй як самостійної держави з правом голосу.

Головна проблема, на думку Володимира Винниченка, — це набуття повної незалежності або рівноправне членство у Світовій Федерації Народів. Цей шлях важкий і довготривалий, він потребує об’єднання зусиль і тих патріотів України, які намагалися розбудувати українську державність у немилосердно важких умовах московського режиму (М.Грушевський, С.Єфремов, П.Любченко, М.Скрипник, О.Шумський, М.Хвильовий), і тих, хто, перебуваючи за межами рідного краю, прагне своєю діяльністю наблизити день визволення України. «Так, форма української державности за цього відтинку нашої історії не є задовільна для нас. Так, — вона не самостійна, не незалежна, вона опанована Росією, вона поневолена, покалічена, грабована, замучена. Але суть її Держави є, вона живе, вона береже в собі сили, які не дозволяють ворогам знищити її, які невиразно тримають у собі ідею самостійности, які в слушний час вибухнуть, щоб здійснити її…»10

Сьогодні ми маємо змогу пересвідчитися, наскільки пророчо звучать ці міркування і прогнози Володимира Винниченка. У «Заповіті борцям за визволення» він висловив також своє переконання, навіть не обґрунтовуючи його, бо вважав це очевидним фактом і справою часу, що «Совєтський Союз так чи інакше розвалиться, що цьому розвалові будуть сприяти «зовнішні чинники», що вони, ці чинники, матимуть до певної міри силу вирішувати долю підсовєтських народів»11, а для того, щоб державно забезпечити самостійність української нації, слід орієнтуватися передусім і головним чином на український народ. Тільки тоді, коли народ «усім єством своїм буде за Україну, єдину, всебічно вільну Україну»12, тільки тоді домагання національно-державної самостійності увінчаються перемогою.

Винниченко піднімався у своїх роздумах і прогнозах на рівень європейської політичної і суспільної думки, намагався притамувати свої образи, гіркоту несправедливих обвинувачень, дивитися на глобальні політичні й соціально-економічні проблеми з урахуванням перспектив української нації як великої європейської нації і з’ясування її місця й ролі у світовому цивілізаційному поступі. Багато ще можна навести доказів того, що «винниченківська думка пульсувала на значно вищому рівні складності, намагалась,— як узагальнює Валерій Солдатенко,— знайти пояснення суперечливим життєвим процесам, збагнути їх перспективну логіку не в межах вузькопрагматичного, кон’юнктурного орієнтиру, а через призму закономірностей історичного процесу, порівняльного аналізу можливих варіантів суспільного поступу, зі врахуванням найрізноманітніших чинників національної й державної організації та життєдіяльності, їх взаємозв’язків та взаємозумовленостей і т. ін.»13.

Минав двадцять п’ятий рік ізоляції подружжя Винниченків, сімнадцятий — у садибі поблизу містечка Мужен у департаменті Приморські Альпи, де Володимир Кирилович і Розалія Яківна жили впроголодь, харчуючись рослинною їжею, переважно ними й вирощеною. Мешкали у старому кам’яному перебудованому власними руками двоповерховому будинку. Працював Винниченко переважно в «курені», який він сам звів із підручних матеріалів і «допасував» для творчої праці. Це був його улюблений «зелений кабінет», де він напівлежачи на канапі або за саморобним столом працював без вихідних майже повний світлий день, — по 14–16 годин: «Курінь помагає на 50%. Слава йому! Коха бездоганно працює в ногу і ні разу не заскиглила»14. І це на сімдесятому році життя при нестерпних головних болях та хворих ногах. Володимир Кирилович місяцями не виходить за межі свого «Закутка», «голова іноді горить від інтелектуального напруження», а письменник пише від руки, передруковує на машинці — три-чотири години не встає із-за стола. Жити йому лишається менше року, а він намагається стимулювати свої духовні й фізичні сили задля ще одного звернення, ще одного відчайдушного волання до народів цього напівбожевільного світу отямитися, порозумітися, об’єднатися заради миру і щастя на планеті.

«Приходимо до кінця. Втома болюча. Біль у голові й у горлі виникає після найменшого руху. Це — покажчик того, наскільки нервова система вимучена. Та й було чим: годин по 16–17 мозкової напруженої праці, що починалась о 4-ій ранку і затихала по 10 вечора з крихітними перервами на їжу. Яка, властиво, сила жене мене так виснажуватись, точно не можу навіть собі самому відповісти. Не хочеться, щоб знову запанував сказ, убивання, руйнування, нищення? Щоб знову не ходив голод по землі. Щоб … ради чого б не було, на вечір горить мій мозок і все тіло від напруження і винищення»15.

Очевидно, що такої колосальної напруги фізичних та інтелектуальних сил організм «окупованого» хворобами письменника довго витримати не міг. Мало того, що Володимир Кирилович не давав собі спочинку, не дбав про належне харчування, бо про якесь стаціонарне лікування не йшлося — де брати на це кошти? Не було жодного серйозного, зацікавленого відгуку з боку громадськості на його ініціативи, на його ідеї та програми дій. Чи не єдиним публічним визнанням його творчої діяльності за останні двадцять п’ять років вимушеного усамітнення у Франції було опублікування одним із паризьких видавництв роману «Нова заповідь», його широке публічне обговорення 10 травня 1949 року в літературно-артистичному товаристві «Club de Faubourg» та відзначення паризьким товариством Arts-Sciences-Littres почесним дипломом і срібною медаллю. Та Володимира Винниченка гірко ятрило повне замовчування його імені та його творчості в Радянській Україні.

Самотність — найважчі кайдани, які наклала на письменника немилосердна доля. За півроку до відходу за межі земного буття Винниченко опечалено визнає: «Вночі, лежачи без сну в темноті, виразно хтось (підсвідомість?) висунув питання: а що ж ти кінець-кінцем мав і маєш від тої нації, якій ти служив усе життя? Ось кінчилося 70 років тому життю і що ти маєш? Ти — насамперед, самотній» (ІЛШ, ф. 171, од. зб. 80; кн. ХХХІХ).

Довго довелося б гортати сторінки історії світової літератури, щоб відшукати подібну парадоксальну ситуацію. Письменника, чия творчість ознаменувала новий напрям розвитку української літератури, слава якого гриміла на рідній землі майже три десятиліття, було грубо, безжально викинуто з пантеону національної культури, його книги вилучено з бібліотек, а на ім’я накладено ідеологічне табу. Та хіба одного лише Володимира Винниченка спіткала жорстока доля? Багатьох і багатьох інших українських письменників чекало ще гірше — їх заарештовано, розстріляно, заслано в табори, їхні книги та імена викреслено з історії національної літератури. Наче й не існувало їх, молодих, завзятих, талановитих творців українського відродження. Чимало художників передчували свою трагічну долю. Один з найбільших українських поетів XX ст. Євген Плужник у поемі «Галілей» ще 1926 р. скорботно виповів:

Убієнним синам твоїм

І всим тим,

Що будуть забиті,

Щоб повстали в безсмертнім міті

Всим

Їм

— Осанна!

Невеличка група українських письменників, що залишилися серед живих і емігрували та яка утворила у США Об’єднання Українських Письменників «Слово», після смерті Сталіна надіслала 20 грудня 1954 року на адресу ІІ Всесоюзного з’їзду письменників телеграму, в якій відзначалося: «1930 р. друкувалися 259 українських письменників. Після 1938 року з них друкувалися тільки 36. Просимо вияснити в МҐБ (Міністерство Державної Безпеки. — М.Ж.), де і чому зникли з української літератури 223 письменники?»16 Але на той час ще й не розпочинався творитися трагічний реєстр наших непоправних втрат. Щоправда, приблизні підрахунки були зроблені за кордоном: із 223 українських письменників 17 розстріляно, 8 покінчили самогубством, арештовано і заслано 175 — доля їхня невідома, 16 зникли безвісти, померли своєю смертю 7^17.

До Володимира Винниченка доля поставилася милостивіше. Він жив довго, в нестатках. Чи не найтяжчими були роки фашистської окупації Франції. Письменник рішуче відмовився від будь-якої співпраці з фашистами, які його заарештували, відправили до концтабору, хоча по деякім часі відпустили. Мабуть, не знали про «Відкритий лист Сталіну і членам Політбюро ВКП», що його Володимир Винниченко написав напередодні Другої світової війни, де закликав в інтересах «захисту і оборони соціалізму» докорінно змінити національну політику в СРСР, передусім стосовно України, щоб використати почуття національної свідомості й національної гідності як могутній фактор у тогочасному політичному житті всього світу, а саме: для мобілізації національних духовних сил на захист соціалізму. Вже тоді письменник був переконаний, що війна неминуча, фашизм наступав.

Як же трапилося, що видатного письменника й авторитетного політичного діяча, послідовного борця за соціалістичні ідеї було кваліфіковано як ворога соціалізму, «віднесено» на добрих півстоліття до табору «українських буржуазних націоналістів»?

У «Листі до класово несвідомої української інтелігенції» 4 травня 1920 року Володимир Винниченко писав: «Я належу до російсько-українського, до комуністичного табору... Комунізм не є тільки політична теорія, це не є те, що зветься «політикою». Комунізм є філософія всього життя людини, класу й усього громадянства в найбільших і найдрібніших їхніх актах. Комунізм охоплює рішуче всі сторони людської істоти й її існування на кожному кроці. Комунізм є вища гармонія психічних і фізичних сил людини, є та «чесність з собою», та послідовність і цільність, яку я силкувався пропагувати й якої сам не додержав, коли на мене хлинула хвиля національної революції. Я не мав сили прийняти цю хвилю, й утримувати рівновагу й гармонію всіх сил, хвиль у своїй душі»18.

Згодом, перебуваючи за кордоном, у 1919 р. він згадував: «А ті місії до Петербургу? Там же розпиналась моя гідність, моя гордість. Там я в передпокоях міністрів, в їхніх прийомних, під їхніми зневажливо-неуважними посмішечками топтав себе, сам себе бив по лиці, сам собі харкав у душу. А коли вертався з Петербургу, то мене ж за це, за ці пониження і петербурзьке розп’яття розпинала наша «більшість», глузувала з мене, висміювала і плювала за те, що мене там ображено»19.

Справді, Володимиру Винниченкові не завжди вдавалося «утримувати рівновагу й гармонію» не тільки власних сил і хвиль душі, а й політичних орієнтирів. На нього накочувалися такі «дев’яті вали» соціально-класових бур, такою напруженою і хаотичною була ідейно-політична боротьба навколо історичних перспектив державності України в складних умовах революції й громадянської війни, що реалістично й самокритично оцінити та своєчасно визначити свою позицію не спромігся не один лише Володимир Винниченко. Адже його світосприйняття позначене не тільки розчаруванням у більшовицькій революції, в її начебто гуманістичних ідеалах, які тьмяніли від кровопролиття в ім’я їх категорично-сьогочасного утвердження будь-якою ціною. Письменник не бачив можливості завоювати широку підтримку робітництва і селянства в здобутті державності українського народу.

Політична діяльність Володимира Винниченка — це 17 років підпільної революційної боротьби проти самодержавства, це нелегальні переходи через кордони, тюрми, підпілля, еміграції... Під час Лютневої революції 1917 р. він, відомий і авторитетний революціонер, став на чолі першого уряду УНР — Генерального Секретаріату Української Центральної Ради і генеральним секретарем внутрішніх справ. Володимир Винниченко — автор багатьох декларацій та універсалів УНР, в яких намагався провести ідею суверенності України у федеративному устрої майбутньої держави, яка творилася в муках і крові на руїнах Російської імперії. Він брав участь у переговорах із Тимчасовим урядом у Петрограді, міністрам якого й на думку не спадала можливість надання Україні статусу державності навіть у межах федерації з Росією^20. А саме цього домагався перший уряд УНР, який складався в основному з представників наукової і художньої інтелігенції. Членами Української Центральної Ради і Генерального Секретаріату були люди без досвіду, бодай мізерного, буржуазного парламентаризму, що його мали міністри Тимчасового уряду. Президентом УНР став видатний учений, історик з європейським ім’ям Михайло Грушевський, а прем’єр-міністром — прозаїк, драматург і публіцист Володимир Винниченко. До речі, Грушевського Центральна Рада до свого складу обрала 17 березня 1917 р. заочно. Лише 27 березня цей учений і культурний діяч прибув до Києва із заслання, що його він відбував спершу в Симбірську, потім у Казані, а наприкінці, завдяки клопотанню Петербурзької Академії наук, — у Москві.

11 жовтня 1917 р. Володимир Винниченко занотував у «Щоденнику»: «О, Господи, яка то страшна, тяжка річ відродження національної державності. Як вона в історичній перспективі буде уявлятися легкою, само собою зрозумілою, природною, і як трудно, з якими надлюдськими зусиллями, хитрощами, з яким, часом, одчаєм, люттю й сміхом доводиться тягати те каміння державності й складати його в той будинок, в якому будуть так зручно жити наші нащадки»21.

Він падав од утоми, від знесилля, від усвідомлення того, що нація історично не підготовлена до державності; його буквально розривали на шматки різними проханнями, вимогами, ультиматумами брати «власть у свої руки», дратувала і наповнювала розгубленням гра в парламент представників різних політичних партій, які чи не щоденно вимучували «інтерпеляціями, запитами, формулами переходу, вотумами довір’я й недовір’я»22. Та Винниченко усвідомлював, що «героїчний період нашого відродження ще не скінчився»23, треба нарощувати темп, хоча психологічно важкі й, здавалося, безкінечні переговори з Тимчасовим урядом не просувають уперед справи офіційного проголошення державності України: «Розбитий, безсилий, нікчемний паралітик люто вчепився задубілими нейтралістськими пальцями за «єдинонеділимську» власть і з тупою злістю не пускає. Мало того, ще плюється, ще силкується здискредитувати нас, ще пускається на провокації»24.

Політика повністю підкорила у ньому письменника. Підкорила силою, історичною логікою його революційного минулого, необхідністю виконувати — з перервою на кількагодинне нічне забуття замість сну — безліч дрібних, далеко не міністерських обов’язків. І що інтенсивнішою ставала та круговерть політичної діяльності, то сильніше боліло й тужило серце за тишею степових днів, за улюбленою працею: «Але ж як я скучив за писанням. Ніколи ні за одною коханою жінкою я не тужив так, як за тишею, пером і папером. Холодію, як уявляю, що я пишу»25.

Незабаром така нагода випала. Назріла чергова політична криза. Соціал-демократична фракція в Українській Центральній Раді вийшла з уряду, і керівництво перейшло до Української партії соціалістів-революціонерів — УПСР. Свої обов’язки прем’єра Володимир Винниченко склав після проголошення Четвертого універсалу 22 січня 1918 року, згідно з яким Україна вважалася самостійною, незалежною республікою.

Червона армія під командуванням кривавого Муравйова, якого згодом буде розстріляно «за зраду революції», вже наближалася до Києва. Уряд УНР під керівництвом представника партії есерів Всеволода Голубовича переїхав до Житомира, тоді як Винниченко, змінивши прізвище і зовнішність, виїхав з дружиною на південь України.

Розпочався чи не перший період болісних роздумів і вагань щодо подальших орієнтирів як своєї політичної діяльності, так і розвитку подій в Україні. Письменник запитував себе: де та істина, заради якої можна страждати, боротися і бути готовим до смерті? Володимир Винниченко, перед очима якого поставало так багато жорстокості, брутальності, нічим не виправданих убивств, ніким не стримуваної люті, був переконаний, що широкі маси не усвідомлювали кінцевої мети велетенського зрушення стихійних сил^26, що їх вів інстинкт соціальної помсти, ними владарювала ідея грубої елементарної справедливості. Але як зрозуміти керівників-більшовиків, які зрушили цю могутню, важко контрольовану, а то й стихійну силу? «Тисячі людських жертв, пролита кров, зруйноване життя десятків тисяч, факти самогубства, божевілля, руйнація господарської, політичної, звичаєвої машини. Це все серйозні факти, це не жарти, це такі вчинки, які роблять свідомо і ради певної мети, за яку вони дозволили собі все це допустити»27, — записав він у «Щоденнику» в ті дні, коли війська Муравйова із садистською жорстокістю наводили «революційний порядок» у Києві. Винниченко почав замислюватися над ідейною силою більшовиків, над їхньою бездумною вірою в можливість досягнення своєї мети, над їхньою фанатичною переконаністю в тому, що «в Росії цілком можлива соціальна революція й соціалістичний лад»28… Він визнав той факт, що маси бідноти вірять беззастережно народним комісарам, охоче йдуть за ними, навіть більше, вважав, «що вся біднота є большевики, що Народні Комісари з ними, з біднотою, проти багатих, проти буржуазії»29.

Щоб не боятися за своє особисте майбутнє, не жахатися мук сумління, каяття, божевілля, не припускати, що реакція в разі перемоги буде їх так само розстрілювати, як більшовики це роблять з іншими, треба мати абсолютну віру в свою справу або бути фанатиком-героєм. І Винниченко ставить перед собою питання: «І от яке повинно бути становище людини, яка ніколи не стояла за інтереси багатих, яка все життя поклала на ідею революції і соціалізму, але яка не вірить, що большевицьким шляхом можна допомогти тим ідеям реалізуватись. Що їй робити»30.

Справді, що лишалося робити професійному революціонерові, синові наймита-чабана?

Народився Володимир Кирилович Винниченко 16 (отже, 28 за н. ст.) липня 1880 р. в місті Єлисаветграді (тепер Кіровоград). Навчався у сільській народній школі, згодом у Єлисаветградській гімназії, та не закінчив її, бо треба було здобувати якісь кошти на прожиття. Наймитував у поміщиків, переживав усе, що судилося зазнавати селянам — бідакам, заробітчанам, — жорстоку експлуатацію, приниження людської гідності, голод і відчай, що вибухав сліпою силою помсти.

У Златополі Володимир Винниченко екстерном склав іспити за середню школу і 1900 р. став студентом юридичного факультету Київського університету. Та вже з першого курсу його виключили й ув’язнили як члена місцевої організації Революційної української партії (РУП), який вів серед селян політико-революційну роботу. Відтоді Винниченко не припиняв політичної діяльності. Йому заборонили жити в Києві, а про поновлення в університеті годі було й казати. Він вирушив на Полтавщину, де продовжив революційну агітацію. Його забрали в солдати, — а він утік з війська й емігрував. Нелегально перетинав кілька разів кордон із забороненою революційною літературою, потрапив до рук жандармів. Пригадали дезертирство з армії — і на півтора року ув’язнили в камеру-одиночку київської Лук’янівської тюрми та в «дисциплінарний батальйон». Знову втеча за кордон, повернення 1905 р. в Україну, участь у революції, знов арешт, тепер як члена Української соціал-демократичної робітничої партії (УСДРП), яка реорганізувалася 1905 р. з РУП, вісім місяців ув’язнення, вихід із тюрми на поруки, але, з огляду на загрозу довічної каторги, — втеча за кордон. Митець був в Австрії, Франції, Швейцарії, Італії. Приїздив нелегально в Україну, а в 1914–1917 рр. переховувався від поліції, співробітничав в «Украинской жизни».

Перші його твори — поема «Повія» та оповідання «Народний діяч», що були написані 1901 р. Перший твір, який з’явився друком на сторінках журналу «Киевская старина» 1902 р., — повість «Сила і краса», згодом інша назва — «Краса і сила». Писав багато, друкувався часто. Молодим прозаїком цікавилися авторитетні письменники, популярні журнали і видавництва. Запам’ятався його памфлет, опублікований українською і російською мовами «Про мораль пануючих і мораль поневолених. Відкритий лист моїм читачам і критикам» (1911), в якому революціонер і письменник запевняв, що завжди щиро і гаряче протестував проти соціальних несправедливостей і ради цього протесту йшов у тюрму і готовий іти на смерть заради торжества своїх політичних і соціальних переконань^31.

Критика чутливо зреагувала на щирий крик болю, який так емоційно і чесно виливався в письменника на папір, бачила розуміння ним народної душі, глибоке співчуття до гноблених і гнаних сільських трударів, безправних, вимуштруваних до механічної покори солдат, здеморалізованих босяків і спраглих до свободи і правди пролетарів. Усе це Володимир Винниченко відтворив у повістях та оповіданнях («Краса і сила», «Біля машини», «Голота», «Суд», «Боротьба», «Темна сила», «Мнімий господін», «Честь», «Студент», «Салдатики!», «Федько-халамидник»…).

З’явилася перша збірка оповідань «Краса і сила» — і захоплений, подивований Іван Франко запитав: «І відкіля ти такий узявся? Серед млявої тонко артистичної та малосилої або ординарно шаблонової та безталанної генерації сучасних українських письменників виринуло щось таке дуже, рішуче, мускулисте і повне темпераменту, щось таке, що не лізе в кишеню за словом, а сипле його потоками, що не сіє крізь сито, а валить валом як саме життя, в суміш українське, московське, калічене й чисте, як срібло, що не має меж своїй обсервації і границь своїй пластичній творчості»32.

Краще визначити образно-стильову своєрідність художнього мислення Винниченка-прозаїка важко. Він бачив життя в усій повноті його протиріч і неоднозначностей вираження, сам переживав чимало таких драматичних ситуацій, відтворюючи їх емоційно, гостро, з усією повнотою самовираження характерів героїв. В українську літературу, яка пишалася яскравими талантами І.Франка і Лесі Українки, М.Коцюбинського і В.Стефаника, О.Кобилянської і М.Черемшини, ввірвався яскравим метеором бунтівливий дух революціонера в житті й революціонера в творчості. Винниченко писав оповідання і драми, повісті й комедії, публіцистичні статті й романи, його, як автора, буквально виривали з рук у руки українські й російські журнали та видавництва, його твори перекладали російською мовою, хоча здебільшого він це робив сам, як, наприклад, переклав роман «Чесність з собою». Про нього сперечалися критики, його талантом, як «дорогим скарбом нашого народу», милувався Михайло Коцюбинський: «Кого у нас читають? Винниченка. Про кого скрізь йдуть розмови, як тільки річ торкається літератури? Винниченка. Кого купують? Знов Винниченка». Ця загальновідома оцінка Михайла Коцюбинського — свідчення великої слави молодого тоді українського письменника. Слави заслуженої та гучної, бо 1909 р., коли М.Коцюбинський захоплено вітав талановитого новеліста, драматургія В.Винниченка навально захоплювала українську і російську сцену. Від першої своєї п’єси «Дисгармонія» 1906 р. до останньої «Пророк», яка зберігалася в особистому архіві письменника у США, талант драматурга «працював» на прискорення виходу українського театру на європейську арену.

Його п’єси інтригували, захоплювали і дратували. Легендарний письменник-революціонер, він черпав і ситуації, і характери з особисто пережитого в тюрмах, на засланні, в еміграції, сміливо «освоюючи» гострі соціально-політичні та морально-психологічні колізії своєї епохи. З’являлися різні, найчастіше полярного змісту, рецензії — від захоплення до повного заперечення його творів, як начебто аморальних, безжально сатиричних стосовно свого рідного, українського. Летіли листи до редакцій газет і журналів, до театрів і видавництв... А Винниченко продовжував епатувати ситу публіку необуржуазної України, шукаючи нових тем і колізій у місті серед зрусифікованого українського чиновництва і новонароджених капіталістів, у царських тюрмах і в середовищі революціонерів, серед робітництва і пролетаризованого селянства.

Він не жалів ні зденаціоналізованого робітника, ні засліпленого міщанським колоритом дрібнобуржуазної «інтелігентності» багатенького селянина, ні щирого поміщика-«малороса» з його українофільською патріархальщиною, ні самовпевненого російського чиновника-шовініста, ні наляканого, схильного до блискавичної мімікрії єврея-лихваря...

Письменник прагнув художньо «освоювати» гострі соціально-політичні й моральні проблеми свого часу. Не завжди щастило йому здійснювати це на високому естетичному рівні. Та все ж найголовніша риса його творчості — соціально гостре, чесне бачення проблем життя, виражене в майстерній індивідуалізації характерів героїв. Думаю, жоден з українських письменників не зумів так яскраво та об’єктивно відтворити соціальні й моральні конфлікти складного періоду російських революцій і стати своєрідним ідейно-естетичним «містком» між дожовтневою літературою і літературою радянської доби, як це здійснив Винничен-ко. І тут визначальною є не лише проблематика, вірніше, не стільки проблематика, скільки сфера художніх форм, сфера поетики прози і драматургії.

Винниченко відкрив нові естетичні структури конфліктного, передусім через індивідуальне сприйняття — переживання соціальних і духовних проблем перехідної доби. Його драматичні твори дуже переконливо розгортали специфіку авторського художнього мислення на межі двох епох, у драматичних умовах осмислення багатьох «проклятих питань», коли антагоністичне зіткнення класів викрешувало іскри величного просвітлення (О.Блок). Треба враховувати й тяжке становище українського театру як з організаційного боку, так і з боку ідейно-естетичного. Для того, щоб зрозуміти цю духовну атмосферу, досить порівняти стан російських театрів з українськими, бо чи не єдиний український театр М.Садовського заслуговував на серйозну розмову. Але традиційна орієнтація на побутово-етнографічну драму, орієнтація, безперечно, вимушена, бо соціальні мотиви, якими були наповнені п’єси І.Карпенка-Карого, гасилися під тиском царської цензури, що не дозволяла оперативно опанувати на сцені оригінальні за змістом і формою драми В.Винниченка. Ясна річ, поза сценічною увагою залишалися з цих же причин і філософські драми Лесі Українки.

В.Винниченко усвідомлював, що український театр треба європеїзувати — надати йому філософської глибини, гостроти морально-етичних колізій, динамізувати дію, осуворити... Розумів це і Микола Садовський, який узяв у роботу п’єсу Винниченка «Брехня». Це була не перша його п’єса — першою була «Дисгармонія» (1906), потім — «Щаблі життя» і «Великий Молох» (обидві — 1907), «Memento» і «Чужі люди» (обидві —1909). У 1910 р. він теж написав дві п’єси — «Базар» і «Брехня». Обидві мали широкий розголос, особливо «Брехня». Звісно, проблема інтелігенції, яку порушив автор у цій драмі, цікавила тогочасну публіку. Та перші постановки успіху не мали. Надто традиційною була режисура, та й актори, навіть такі славнозвісні, як І.Мар’яненко, І.Ковалевський, О.Корольчук, попервах не були готовими до такого психологічно ускладненого сценічного вираження характерів п’єси Винниченка. Але тільки попервах. Уже на третій-четвертій виставах «Брехні» публіка відчула, що народжувався новий театр, який сміливо захоплював в орбіту сценічних колізій те, що хвилювало і тривожило суспільство, що було донедавна прихованим, прикритим фальшивою цнотою і декларованими моральними пересторогами. Конфлікти в п’єсах В.Винниченка нагадували хірургічну операцію, яку драматург і режисер творили на сцені перед здивованою і зацікавленою публікою з допомогою асистентів-акторів. Нa сторінках «Української хати» з’явилося таке обнадійливе для української сцени узагальнення: «Театр нарешті вдарив по нервах сучасності, торкнув боляче питання інтелігенції, й вона обізвалася й почала ходити в «Український театр». Цього раніше не бувало. З часу постави «Брехні» ми можем рахувати нову еру в історії нашого театру. «Брехню» вважаємо тараном, яким пробито дорогу для літературних драм, для серйозного репертуару і разом з тим — першим кроком трупи М.К.Садовського в ролі пропагатора і толкователя дійсного театрального мистецтва» (Українська хата. — 1911. — Березень. — С. 193).

Саме з драматургією В.Винниченка передові театральні сили пов’язували надію на вихід українського театру на європейську сцену, саме з його темами й сюжетами, взятими з життя революціонерів, з недостатньо освоєної літературою динамічно урбанізованої селянської України, передусім із українського міста, з його соціальними та моральними проблемами і конфліктами, народжувалася надія на появу нових форм і способів сценічної культури українського театру. І драми Володимира Винниченка відіграли принципово важливу роль у культурному відродженні українського народу, і формою, і змістом створюючи своєрідну, національно-новаторську драматургію в руслі новітніх течій європейської драми, яку на той час репрезентували Г.Ібсен, А.Лехов, А.Стріндберг, М.Метерлінк, Г.Гауптман. Тому закономірним було те, що п’єсу «Брехня» взяв для постановки найпрестижніший у Росії Олександринський театр у Петербурзі, а «Чорна Пантера і Білий Ведмідь» зацікавила видатного режисера Московського художнього театру В.Немировича-Данченка. Винниченко-драматург вийшов на російську сцену.

Великий успіх випав на п’єсу «Пригвождені», яка йшла в Москві й Петербурзі у театрах К.Незлобіна, в Саратові (театр імені О.Островського), в театрах М.Синельникова в Києві та Харкові, в Самарі (театр В.Лебедєва), в Тбілісі (театр Гітаєвої) тощо. Взагалі, період 1910–1912 pp. — «зоряний час» Винниченка-драматурга. Тоді було написано, крім «Базару» і «Брехні», п’єси «Співочі товариства», «Дочка жандарма», «Чорна Пантера і Білий Ведмідь» (усі — 1911), «Натусь» (1912). Наступного — 1913 р. з’явилася п’єса «Молода кров», згодом — інші драматичні твори, такі як «Мохноноге», «Гріх», «Над», «Великий секрет», «Кол-Нідре», аж до п’єси «Пророк», яка була надрукована лише після смерті автора. Але чи не найбільший успіх випав на долю п’єси «Чорна Пантера і Білий Ведмідь», яка вперше з’явилася друком на сторінках «Літературно-Наукового Вістника» (1911, кн. VI). Ознайомившись із нею, театральний критик львівського тижневика «Неділя» М.Данько пророкував їй щасливу долю: «П’єса на українській сцені мусить мати цілком заслужений успіх» (Неділя. — Львів, 1912. — №35. — С.4). На жаль, Перша світова війна ускладнила її шлях на українську сцену. Але вже сезон 1917 р. Молодий театр Леся Курбаса відкрив двома п’єсами В.Винниченка — «Чорною Пантерою» і «Базаром». Прем’єра «Чорної Пантери і Білого Ведмедя» відбулася в Києві 12 вересня 1917 р. Роль Корнія — Білого Ведмедя виконував сам Лесь Курбас, Ріту — Чорну Пантеру зіграла Поліна Самійленко, а Сніжинку — Олімпія Добровольська, яка набагато пережила всіх творців українського Молодого театру.

За кордоном найбільший успіх випав саме на п’єси «Чорна Пантера і Білий Ведмідь» та «Брехня». Театри Німеччини, Голландії, Швейцарії, Чехо-Словаччини, Австрії, Польщі, Італії, Іспанії, Румунії, Сербії, Хорватії, Данії, Норвегії, Швеції та інших країн з великим зацікавленням брали до свого репертуару драми Винниченка. Та, на жаль, ця велична сторінка української драматургії тільки зараз починає відкриватися^33.

Аналізуючи 1929 р. нові п’єси В.Винниченка «Над», «Великий секрет» та ін., театральний критик Юрій Смолич писав: «Зміцнівши як драматург, напередодні революції — в час ідейного зламу й найбільшого занепаду художньо-організаційних форм театру на Україні, в час художньої вивершеності й рафінації руського дворянського театру, — В.Винниченко силою таланту свого, оригінальною мистецькою манерою посів по праву місце духозбудника нової для українського театру культури». Ця стаття становить значний історико-літературний інтерес. Адже Юрій Смолич, який упродовж усього життя цікавився долею творчої спадщини В.Винниченка і мріяв написати про нього біографічний роман, аналізував ті п’єси, що їх драматург написав, перебуваючи вже в еміграції.

Драми Володимира Винниченка — це свідомий і послідовний бунт проти антилюдяної моралі, самозакоханого міщанства та облудного обивателя, сміливий виклик художника, для якого не існувало не гідних сценічного втілення тем.

П’єси Винниченка «Щаблі життя», «Чужі люди», «Дисгармонія», «Великий Молох», «Базар», «Брехня», «Гріх», «Закон», «Натусь», «Панна Мара», «Пригвождені», «Мохноноге», «Співоче товариство», «Чорна Пантера і Білий Ведмідь» та ін. були постійно в репертуарі не лише Молодого театру Леся Курбаса і стаціонарного українського театру Миколи Садовського, а й нового драматичного театру ім. І.Я.Франка.

Саме в репертуарі цього театру 1920–1921 pp. було п’ять п’єс В.Винниченка — «Гріх», «Дисгармонія», «Великий Молох», «Панна Мара» і «Співочі товариства».

Запрошував до виступів у широко популярних збірниках «Знание» і Максим Горький. Та, на жаль, видання оповідань у видавництві «Знание» в трьох томах російською мовою, що на нього В.Винниченко покладав великі надії, не вийшло в світ, та й перебування на чужині, у постійних нестатках, кепсько впливало на самопочуття митця. Але не втрачалися гострота і чіткість сприйняття митцем реальних явищ і процесів на Батьківщині, дедалі активніше загальна атмосфера політичної реакції в Росії після поразки першої російської революції випліднювала паростки войовничого, здеморалізованого міщанства, тому письменник чимраз прицільніше зосереджувався на психологічному вияві егоцентричного індивідуалізму, безжально розвінчував революціонерів-ренегатів. У його творчості посилювалися біологічні та сексопатологічні мотиви, домінували теми честі, зради, підлості, брехні, стихійного, імпульсивного прояву темних, захованих у підсвідомості інстинктів. Він — у пошуках ідейно-естетичного «еквівалента» важливого для його морально-етичного кодексу принципу: «чесність з собою». Писав романи «Чесність з собою», «Заповіти батьків», «Записки кирпатого Мефістофеля», багато оповідань, романну дилогію «По-свій», «Божки» та багато інших творів. Працював несамовито, з фанатичною одержимістю і все заради того, щоб «собою возвеличити українське...»

Цей дуже важливий акцент: «собою возвеличити українське» Володимир Винниченко зробив у надзвичайно драматичному для його особистого життя 1916 році. Мешкав він нелегально в Москві, точніше, під Москвою, був у глибоких переживаннях за долю дитини, яку виношувала його кохана Розалія Ліфшиць, Коха («...всяка краса для мене Коха. Без Кохи нема краси»). Та надія на народження сина гине: «Стільки мріяти про рождіння дитини, з такою побожністю, захватом і чистотою готуватись до цього, так обгортати це інтимною таємністю — і так прилюдно, боляче, з такими муками відмовитись від своєї мрії. Життя ніби хоче поглузувати, висміяти, примусити боятися його. Але не знаю, чи це йому вдасться...»34 — запише Володимир Винниченко 2 травня 1916 року.

Вирок лікарів суворий: після операції Коха ніколи не зможе народити дитину. Письменник буквально в розпачі. Аби якось порятуватися від «сірої, вогкої, мовчазної самоти», від нестерпного катування душі і тіла безсонням, він знаходить «собі нову біду — малювання». І розпочинає новий роман.

«Пишу «Кирпатого Мефістофеля». Часом обхоплює нудьга, огида і страшенна, злісна на себе туга: для чого пишу? Як треба писати? Чи варто витрачати сили на нікому не потрібне, ні в якому відношенні не корисне писання?»35

Володимира Винниченка переслідує гнітюче усвідомлення абсурдності буття. Нема того «великого хотіння», яке випромінює великий мрійник і натхненний революціонер Петро Сосненко із роману «Хочу!», тієї потужної сили волі, що пробуджує великі почуття і нестримні поривання до самовдосконалення заради звершення соціальної ідеї «визволення праці».

Туга і нудьга опановують душу. Але душа не скоряється — бунтує проти самотності та загрози втрати сенсу буття, особливо — сенсу літературної діяльності.

«Після 15 років письменницької професії я задаю собі питання: чи я маю право писати? Але що дає право?» — тривожить своє сумління Володимир Винниченко в цей драматичний 1916 рік. Відлунювали із 1913–1915 рр. в його свідомості звинувачення, зокрема, з боку студентів-українців Томського університету, в «ренегатстві», в роздвоєнні між українською і російською літературами, докори Михайла Коцюбинського, якому він у 1909 році довірив свій намір перейти в російську літературу, бо його, мовляв, свої ж, «добродійні дурні і лицеміри», випихають із літератури української, тривога Лесі Українки за його талант, який може лягти під ноги «ласкавих переможців»...36

Безперечно, Володимира Винниченка тішило те, що його ім’я після видруку російською мовою романів «Чесність з собою», «На терезах життя», виходу в перекладі російською мовою зібрання творів у дев’яти томах утверджується у списку найпопулярніших російських письменників — Л.Андреєва, І.Буніна, О.Купріна, М.Горького, М.Арцибашева, Є.Чирикова... І хоча у Винниченка складалися далеко не ідеальні стосунки з російськими видавництвами, з тим самим М. Горьким, котрий запросив його до участі в збірниках «Знание», все ж таки гонорари з Москви і Петербурга допомагали йому якось долати постійну матеріальну скруту.

Активний підпільник-соціал-демократ, член ЦК УСДРП, який мав за собою три з половиною роки царських тюрем, вимушену еміграцію і водночас велику популярність як новеліст, драматург, романіст, видавець (під його ідейним спрямуванням виходив популярний журнал «Дзвін»), пристрасний публіцист, був змушений хапатися за будь-яку можливість заробити гонорар. Та й писати хотілося, особливо коли розпочинав новий твір і входив у смак. Тоді «дні проходять в роботі рівно, твердо і, в глибині, радісно» (27 лютого 1915 р.).

Володимир Винниченко захоплюється, закохується, переживає складні морально-психологічні драми. Тільки роман із Розалією Ліфшиць, Кохою пригасив муки сумління від втрати в 1908 р. тримісячного сина, якого йому народила Люся Гольдмерштейн.

«Оце недавно в мене помер син (трьох місяців) при тяжких обставинах,— повідомляв Євгена Чикаленка 21 лютого 1909 р. письменник.— Це вкрай зіпсувало мої нерви, і те, що я придбав у Парижі, пішло геть. Почуваю себе дуже погано...»37

Стосунки між Володимиром Винниченком і Люсею Гольдмерштейн були непростими, дитина, яка помирає 24 жовтня 1908 року «при тяжких обставинах», була небажаною для Винниченка, бо Люсі він не любив і боявся, що дитина прив’яже його до цієї, старшої за нього на два роки жінки — матері шестирічної доньки. Водночас Винниченко відчуває, що в ньому пробуджується батьківський інстинкт і ті відчуття, які йому довелося переживати в очікуванні своєї дитини, особливо емоційно посилилися під час вагітності Кохи.

Свій любовний роман із Люсею Гольдмерштейн письменник відтворить у п’єсі «Memento», написаній тієї ж трагічної осені 1908 року. І те, що батько небажаної дитини художник Василь Кривенко в п’єсі виставляє немовля на холод і цим спричинює його смерть, наштовхувало і саму Люсю Гольдмерштейн, і прихильну до Винниченка родину Левка Юркевича на думку про свідому вину Винниченка у смерті сина.

Люсю Володимир Винниченко жалів, опікувався нею в Женеві, іноді ненавидів, зневажав, глибоко не любив. А якщо дитина народжується не з любові, а внаслідок «страсті, любовного запалу», то чи ця дитина бажана для батьків, для світу? Дещо пізніше, а саме 2 квітня 1917 року, коли письменник буде повністю поглинутий державотворчою діяльністю і політика змусить його переживати щоденні події з неймовірною емоційною вичерпністю, він занотує у щоденнику: «Єдиний сенс, єдиний інтерес у житті — любов. Любов є зв’язок із світом; вона поєднує з предметами, явищами і людьми. Але уміння, здатність любити є така сама трудна, як і всяка інша здатність. Через те заповідь «Люби ближнього, як самого себе» має таку саму рацію, як заповідь: «Будь талановитим і геніальним». І так нудно, сіро проходить життя людей неталановитих, так нудно й нецікаво живуть без любови навіть талановиті»38.

Любов талановитий письменник переживав щасливу. Він любив Розалію, Коху, і доволі виразно відділяв любов від закоханості, хоча ці дві стихії — аполлонівську та діонісійську — вважав високим даром природи, яким наділена лише людина. Та як художник з особливою жадібністю зазирав у прірву інстинктів і пристрастей людської натури, уважно спостерігав за поведінкою людей і намагався «вселити» їхні почуття і поривання у свій внутрішній світ, пережити їх і «віддати» людям у художніх образах. Тогочасна європейська література в особі Г.Гауптмана, Г.Ібсена, С.Пшибишевського, С.Виспянського, Е.Золя, Л.Андреєва та ін. ці біологічні спонуки людської поведінки, впливи спадковості на характер людини, фізіологічні чинники, що свавільно руйнують умоглядні схеми дій людини і засвідчують торжество життя над програмами, планами та реаліями суспільного упорядкування, сміливо, з епатажною свавільністю в оригінальних художніх формах виносила на світло театральної рампи, осмислювала в романах та оповіданнях...

Володимир Винниченко володів особливо чутливим інструментарієм пізнання ірраціонального в природі й поведінці людини, вловлював ті сигнали, які долинали з Європи і свідчили про вихід науки і мистецтва на нові рівні пізнання людської природи, зокрема, про повсякчасний внутрішній двобій інстинктів і свідомості в людині, про конфлікт між людиною, її внутрішніми бажаннями, пристрастями та суспільною мораллю, етичними нормами поведінки. Письменник у своїх оповіданнях і новелах, особливо в драмах і романах — «Чорна Пантера і Білий Ведмідь», «Пригвождені», «Мохноноге», «Щаблі життя», «По-свій», «Хочу!» та інших свої особисті переживання, почуття, думки, враження і спостереження вселяє у своїх персонажів і таким чином мовби розчиняється в цій складній морально-психологічній атмосфері, в якій живуть своїм — художнім — життям його герої.

Винниченко прагнув розвинути в людині її внутрішній слух, уміння вслухатися в свої найпотаємніші голоси, які долинають із глибин позасвідомого. Людина має передусім почути себе, вловити сигнали від свого внутрішнього Я, а для цього письменникові було вкрай важливо «оформити» ці голоси інтонаційно, навіть модуляційно. Саме тому він ці складні морально-психологічні колізії виносить на сцену, озвучує її голосами акторів, «змушуючи» їх переживати те, що він, як драматург, «вселив» у текст. Тому перед Винниченком гостро поставала проблема максимально адекватної сценічної трансформації своїх драм. Його дуже цікавило, як відбувається презентація в театрі його тексту, як відбувається інтерпретація його ідей у сценічному дійстві, бо ж театр — це репродукуючий передусім вид мистецтва.

Володимир Винниченко зауважив, що світ самоудосконалюється, несподівано зринаючі рефлексії, неусвідомлені прагнення, якісь атавістичні поривання до чогось особливого, існуючого поза суспільною мораллю, визрілого в нестримному палахкотінні гарячих інстинктів, упривілеїзують природні начала людини. Багато з того, чого жадає або чого прагне уникнути людина, перебуваючи під недремним оком суспільної моралі, не піддається вербальній інтерпретації, оскільки це «само-в-собі» є непрогнозованим, непідвладним розумові, волі людини. Реальне життя руйнує те, що в теорії поставало як ідеальна схема, як своєрідна модель поведінки і мислення. Стихія почуттів, інстинктивних поривань, шалених пристрастей навально захоплює його героїв і несе бурхливою течією нерегламентованої морально-етичними берегами свавільної ріки життя. Письменник, по суті, поділяє думки Ф.Ніцше про тогочасну західноєвропейську культуру, яка не формує «не лише вільних, але навіть просто особистостей, а тільки боягузливо закутаних універсальних людей», які перетворилися на суцільні абстракції, виглядають, немов сновиди, тіні, та головне, що «ніхто не насмілюється виявити свою особистість, але кожен носить маску або ученого, або поета, або політика»39.

Володимир Винниченко сміливо, з нарочитою безцеремонністю, часто з епатажним ефектом зриває маски з ідеальних революціонерів, благополучних, ситих обивателів, із ідеальних жінок — він не жаліє своїх героїв, доводить їх до «пограничної лінії», до такого стану внутрішньої напруги переживань, за яким дихає холодом небуття. Він творить такі сюжетні колізії, кульмінаційним піком яких є конфліктний дуалізм духовного і тілесного, раціонального й афективного, свідомого і підсвідомого, мислячого та інстинктивного...

Інстинкт рідної крові руйнує логічно вибудовану, раціональну схему відмови від народження небажаної дитини, яку продукує головний герой-оповідач роману «Записки Кирпатого Мефістофеля» Яків Васильович Михайлюк. Перейшов за магічним покликом інстинктів пограничну межу цей «хижак-адвокат, що годується стервом закону, дурістю, безпорадністю та жадібністю своїх жертв», як себе характеризує схильний до нещадного самоаналізу Яків Михайлюк, віддався на волю сексуальних прагнень і потрапляє у пастку батьківських інстинктів. Спокусила самовпевненого холостяка, хитрого, з бісівською вдачею і демонічною зовнішністю гульвісу ініціативна в «заманюванні самців» Клавдія Петрівна. Чому б не погратися, не втішитися сексуально з цією привабливою жінкою, яка сама пропонує «перекласти на неї турботу про те, щоб у нас не було дітей»? Не чекав цей талановитий гравець зі спокусами життя, що Клавдія обіграє його не лише тим, що народить небажану дитину, а й розвине в ньому батьківський інстинкт такої емоційної сили впливу на його поведінку і мислення, що він вирішує одружитися з матір’ю його сина Міки. А ще зовсім недавно цей «Кирпатий Мефістофель», як обізвали його товариші за хитру, енергійну, прямо-таки чортячу натуру, доволі цинічно, з показною раціональністю свідчив про шлюб: «Закохуємось, вінчаємось, себто обплутуємо себе законами, далі родимо дітей і ними преміцно приковуємо себе до одного!..»

А яку раціональну силу волі, логіку самоконтролю та самодостатності поведінки демонстрував цей марнотратник життя і гультяй перед своїми партнерами по грі в карти? Саме вони, його товариші, за чаркою і картами захоплювалися адвокатським мистецтвом слова Якова Васильовича, його вмінням збагачуватися, робити кар’єру — цією блискучою мімікрією колишнього соціаліста-підпільника, який обрав конформізм як спосіб життя, як найдоцільніший засіб трансформації власної екзистенції. І до чого цей колишній «товариш Антон», яким так гордився його старий товариш по революційній боротьбі Нечипоренко, доходить? Дотепно глузує зі своїх наївних домагань вибороти соціалістичний лад, зі свого бунтарства, яке нагадувало поривання нічного метелика до світла, хоча не без щирої сентиментальності згадує свою революційну молодість, друзів-підпільників, своє юнацьке кохання Ганю, яка губить своє життя на каторзі. Йому жаль твердого в своїх переконаннях і моральних принципах Нечипоренка, і він прагне щиро, правда, маскуючи свою доброту і турботу нарочитим над ним кепкуванням, іронізуванням та зверхністю, допомогти йому з роботою, згодом надсилає гроші, коли Нечипоренко знову потрапляє на каторгу.

Яків Михайлюк — натура не однозначна, внутрішня дихотомія «духовне-тілесне» повсякчасно «прориває» маску конформізму, і тоді з’являється справжнє обличчя талановитої, спраглої любові і духовної повноти життя «загубленої людини» в цьому «паскудному часі, неспокійному, розхристаному, безглуздому».

Великої, чистої, світлої любові прагнула його душа, тоді як «страховинна» сила інстинкту заманювала його на стезю бісівства, творила йому репутацію ловеласа, аморальної, принадливої до спокус, безтурботної, цинічної людини.

Якова Михайлюка буквально виводить із себе визнання Клавдії в тому, що позбутися дитини неможливо, вже пізно, та й вона цього не хоче і буде народжувати, адже це була лише сексуальна гра, плотська втіха, вона не мала права народжувати, бо ж добре знала, він попереджав, що не хоче мати з нею дітей: «Мене обдурено, обікрадено, знасилувано в ній, і я не хочу, чуєш ти, не хочу признавати цього насильства!»

Насильством над собою вважав і Володимир Винниченко народження Люсею Гольдмерштейн сина Володі, якого він не бажав, бо вважав, що це дитя не є плодом любові, а лише прикрим і небажаним наслідком сексуальних втіх, тілесних розваг. Очевидно, що ця моральна травма, якою був уражений письменник у 1908–1909 pp. унаслідок народження і смерті сина, не загоїлася і відкрилася з особливою емоційною силою в процесі написання «Записок Кирпатого Мефістофеля». Натяки й докази Люсі Гольдмерштейн, що «Володік умер не випадково», «що ти його задушив навмисне», а на цю думку Люсю підштовхнули, як це дослідили Надія Миронець і Володимир Панченко, рідні Левка Юркевича, глибоко травмували Володимира Винниченка, наповнювали його душу відчаєм і розчаруванням. Він поривається якнайшвидше нелегально повернутися в Росію і, якщо його заарештують, готовий покінчити життя самогубством.

Прощаючись напередодні останньої їхньої зустрічі із Люсею Гольдмерштейн, Володимир Винниченко писав: «Прости, Люсю, всі гріхи мої вільні й невільні перед тобою. Найтяжчі, може, страждання я дав тобі для того, щоб не було ще тяжчих. Скажу ще про сина. Нікого й нічого на світі я ще так, з такою ніжністю і з таким болем не любив, як його. Одна думка про його такою хвилею любові облива моє серце, що трудно дихать. Навіть тепер, зараз. Хочеш, вір моїм словам, хочеш, ні. Але сказав це тобі раз назавше, і ніяких питань мені про це ніколи не став. Бо всяке питання є сумнів, а сумнів словами розігнать важко...»40

За гру треба платити стражданнями, моральними зобов’язаннями, розчаруваннями. Володимир Винниченко, намагаючись якось виправити свій раціональний, на грані цинічного розрахунку підхід до долі власної дитини, натякає Люсі про якусь «спадкову фамільну нашу хворобу», яка могла б передатися дитині. Хто зна, чи це було правдою, але те, що Винниченко шукав аргументи для свого аморального вчинку, — це очевидно. Бо одним із наслідків цієї гри в коханців-товаришів було нервове виснаження, душевний розлад і депресія.

Порятувати Володимира Винниченка в цій ситуації могла лише велика і світла любов. Письменник таку чисту любов «накликає» для Якова Михайлюка в романі «Записки Кирпатого Мефістофеля». З’являється йому у сні-казці маленька, люба дівчинка «Біла Шапочка», і зникає на деякий час настрій туги, нудьги, душа відроджується, оживає, освітлює йому життя, повертає в чисті дні юності, в ідеальний світ мрій і ніжних жадань. Але його тримає почуття єдності зі своєю родиною, передусім із дитиною, яку він не зможе залишити навіть заради цього омріяного щастя — чистої любові.

«Треба перестати бути батьком, і тоді все розв’язується» — такий вихід можливий, і Яків наважується застудити свого Міку біля кватирки, через яку в кімнату входить морозне повітря. Але такий злочинний шлях до казки герой Володимира Винниченка пройти не зміг. «Мохноногий» інстинкт не переміг його істинного Я, батьківський інстинкт виявився сильнішим за казку, за глибинну спрагу любові.

У цьому романі Володимир Винниченко з особливою психологічною чутливістю «розгорнув» поле битви добра і зла в людській душі, розкрив темну прірву компромісів, в яку із солодкою спрагою, стоячи на її краю, зазирає людина, знаджена бісом відступництва, прагненням насолодитися переможним настроєм суспільної мімікрії. Письменникові вдалося відтворити стани імпульсивного борсання свідомості в чіпких лапах «мохноногого», передати нюанси розщеплення Я між «бути собою» і «бути без себе». Винниченко відкриває складні почуття, які є наслідком відступництва від себе справжнього, хоча й психологічно травмованого сумнівами, і це відступництво від моральних засад істинного Я екстраполюється на його, як письменника, сумніви щодо доцільності перебування в українському світі — у світі національної культури, літератури. Адже ті думки, які зринали у його свідомості внаслідок гострої, часто суб’єктивної критики, зокрема, під кутом зору ототожнення його героїв із їхнім творцем, також були зі сфери конформізму, відступництва, також загрожували творчому Я митця, який міг би зрадити національну справу і заради матеріального благополуччя і слави перейти в стан чужої культури, чужої мови.

Володимир Винниченко в романі «Записки Кирпатого Мефістофеля» моделює майже ідеальну з позицій конформізму ситуацію — і ось перед нами постає цілком благополучний, самозадоволений, втішений усіма принадами заможного життя Кирпатий Мефістофель. Він не тільки прийняв нові правила гри, які ведуть до успіхів і насолод, але ще й удосконалив їх. Своїм епікурейським життям Яків Михайлюк особливо ефектно відтіняє абсурдність цих самопожертв в ім’я соціальної рівності та справедливості, які демонструють своїм життям, своєю поведінкою Нечипоренко та його товариші-революціонери. Їм Яків Васильович як своєрідну компенсацію за тюрми, заслання, голод подає співчуття, допомогу грішми — це немов би плата за відступництво тому, хто усвідомив свою поразку, змирився з поразкою й опанував сприятливу для нарощення багатства і фізичних утіх хвилю. Ця хвиля дозволяє поніжитися і тілу, і навіть принишклій у затінку сумління душі, яка вже не вимагає звіту, не кличе до розмови із власною совістю. Та насправді душа не мовчить. Вона несподівано прокидається, запитує, починає вимагати не забувати про ті почуття, які ще жевріють у її глибинах і готові спалахнути, перейнятися щирим, світлим переживанням відгуку в іншій, порідненій високим почуттям любові душі.

Роман «Записки Кирпатого Мефістофеля» — талановита ностальгія по справжній любові, без якої людське життя сіре, тужливе, часто розпачливе, душевно слабосиле, огірчене безнадійним очікуванням свята душі.

Перебуваючи в Будапешті, Володимир Винниченко раптом відривається від навального переживання подій в Україні і занотовує 5 квітня 1919 року: «Кохання — це зойк крови, це бездумний непереможний голод тіла, це наказ вічности, яка не допускає опору собі. Кохання саме себе пожирає, як вогонь, і коли задоволене, лишає по собі нудний, сірий попел.

Любов — це вростання, це просякнення до найтемніших куточків одної істоти другою. Любов приходить пізно, за коханням, після його оргій, після жадних криків і лютого, дикого шепоту жаги...

Любити одночасно можна тільки одного. Врости можна тільки в одну душу, і одна душа тільки може пройняти всю істоту до кінця...

Кохання є цвіт, з якого виростає рідкий овоч — любов. Без цвіту немає плоду, але цвіт не є плід і не всякий цвіт перетворюється в плід. Тисячі кохань обсипаються безплідними, усихають, не встигши розквітнути до зерна любови»41.

Як бачимо, Винниченко розрізняв поняття «кохання» і «любов», обстоюючи любов-вростання споріднених душ, любов-просякнення чистими, світлими почуттями, любов-віддачу себе для коханої людини. Письменник піддає нещадно відвертому психологічному аналізу суспільні моральні норми, самозаборони, самообмеження, відкриває могутні сили лібідо, непереможні поклики плоті, досліджує першопричини, інстинктивні спонуки внутрішньої дисгармонії, душевного розладу, неврозів, істерій та самогубств.

Володимир Винниченко думав про українську людину, її він прагнув пізнати, зрозуміти, відтворити внутрішні спонуки її поведінки, «змушуючи» її зазирати у прірву позасвідомого. Він намагався «вихопити» індивідуальність із колективної маси, сміливо експериментуючи в ситуаціях морального вибору, передусім у стосунках між статями, на рівні європейських літератур досліджує проблеми шлюбу, родини, дітей. Письменник не ідеалізував української людини, навпаки, він «змушував» цю людину в процесі співпереживання колізій, драм і трагедій своїх героїв відкритися «в собі», пройти з його героями шлях людського «обживання» (Гегель) свого внутрішнього світу.

«Собою возвеличити українське» для Винниченка означало піднести українську літературу на рівень літератур європейських, а думки, переживання, надії та боротьбу української людини відтворити з такою художньою переконливістю і повнотою, щоб українська людина відкривала себе вповні, до найпотаємніших глибин душі, до якнайповнішого вивільнення інстинктів та імпульсів позасвідомого. І це Володимиру Винниченку судилося здійснити. Він був піонером у художньому осягненні складних морально-психологічних колізій особистого життя української людини, самоусвідомлення нею самої себе в світі; він пробудив суспільний інтерес та чутливість до великого комплексу моральних, філософських і соціально-історичних проблем, із якими зіткнулося суспільство XX століття. Це і було головною метою та смислом життя і творчості натхненно працьовитого митця.

Працьовитість Володимира Винниченка вражала. Як він сам свідчив, п’єсу «Панна Мара» було написано в поїзді до Петрограда, коли їхав на переговори з Тимчасовим урядом, п’єса «Між двох сил» — у край несприятливих обставинах на Княжій Горі під Каневом, коли Володимир Винниченко у квітні–червні 1918 р. чекав із дня на день арешту після повалення Центральної Ради за допомогою німецьких штиків царським генералом — гетьманом України Павлом Скоропадським. 1 серпня 1918 р. гетьманська варта заарештувала його, але з огляду на великий авторитет уже 4 серпня відпустила.

Гнів і обурення охопили письменника. Він уважав, що купка царських офіцерів, за якими стояла озброєна до зубів важка постать прусського солдата, інсценувала державний переворот, установила монархію, повернула царських приставів, цензорів, шпиків. «І подумати,— записав він у «Щоденнику» 18 травня 1918 року,— що дванадцять місяців надлюдських героїчних зусиль, скаженої праці, палання нервів тисяч найкращих людей України, дванадцять місяців нечуваного будівництва кінчилось тим, що на збудованому сів нікому невідомий панок і володіє всім тим, що творилося для народу, для нещасної, безнадійно нещасної, темної нації нашої»42.

Бачив, розумів він і те, що народ був розчарований діяльністю Центральної Ради, що його уряд так мало дав селянам і робітникам, що більшовицькі ідеї мають успіх серед широких мас — необхідно завойовувати авторитет у свого ж народу. І Володимир Винниченко, спостерігаючи наростаюче невдоволення українського народу окупацією кайзерівською Німеччиною України, висунув ідею повстання проти уряду гетьмана Скоропадського і його союзників. Шансів на успіх дуже мало, але перемогу він вбачав у тому, «…що ми, українські соціалісти і демократи, що ми, українці, з’єдналися з своїм народом. Хай нас розіб’ють фізично, але духовно, національно й соціально ми поєднані тепер, і в слушний час наш голос матиме довір’я в народові нашому»43.

Перемога прийшла, але не та, на яку очікував Володимир Винниченко — голова нового уряду Української Народної Республіки — Директорії. Знову ж трагічне непорозуміння. Він — за інтереси робітників, а виконавча влада ті інтереси топче ногами. Члени Директорії — чесні патріоти, «але тільки патріоти. Вони не революціонери»44. Усвідомлював, що історія щастя рідного народу не творилася, зате в історію нещасть записано вже багато сторінок його власною рукою.

Винниченко намагався вийти зі складу уряду, бо реальна, дійсна політика не в руках уряду, а в руках військових, виразником і провідником якої був Симон Петлюра. «Розгроми робітничих з’їздів, розгроми професійних спілок, примусова зміна вивісок, потурання реакційним силам та процесії з попами — це ті вчинки, які були одною з причин большовицького наступу на нас. Єврейські погроми також явились результатом цієї політики, проти волі військових, але як неминуче явище. А я мушу приймати весь тягар цих помилок на себе, мушу удавати, що це й з мого погляду — необхідне»45 — визнає він на сторінках «Щоденника» 24 січня 1919 р.

Вигнана більшовиками з Києва до Вінниці Директорія намагається заручитися підтримкою Антанти, але представник Антанти полковник Фрейденберг вимагав прибрати з уряду соціаліста Винниченка. Той уже й зрадів, що його урядова діяльність закінчилася, бо такий кінець «очищає ті мої невільні помилки перед соціальною правдою, зроблені в ім’я правди національної». Більше того — він навіть пишався: «Капітал зробив мені честь причислити мене до тих, з якими він не може зжитись»46.

Незабаром із мандатом ЦК УСДРП Володимир Винниченко вирушив за кордон начебто для участі в міжнародній соціалістичній конференції, але зупинився в Австрії. Втішався спокоєм, самотністю, намагався творити, але його думки поверталися в Україну. Вітав установлення диктатури пролетаріату в Угорщині, обмірковував можливість соціалістичної революції в Західній Європі, виважував, що робити: віддатись улюбленій творчій роботі, жити в спокої, в мирі з собою, в затишку душі чи знову поринати в політику, наражатися на обрáзи й непорозуміння, на непевність і нещадне вимотування нервів і здоров’я. І знову політика перемогла художника. Винниченко зустрівся з міністром закордонних справ Угорської радянської республіки Белою Куном, обговорив із ним можливість повернення в Україну і співпраці з урядом Української радянської республіки, виставив як передумову участі в політичній діяльності на радянській Україні такі найголовніші пункти: самостійність і суверенність республік, український національний уряд у складі представників лівої фракції УСДРП (незалежників) і лівих українських соціалістів-революціонерів, оборонно-наступальний союз проти ворожих держав. Бела Кун передав Винниченкові свою розмову по радіо з Леніним, який начебто позитивно ставився до названих вимог, але уряд мали обирати Ради робітничих і селянських депутатів в Україні. Отже, наслідки виборів передбачити було нібито важко.

В.І.Ленін ще 1919 р. надіслав телеграму українському урядові, яка свідчила про його схвальне ставлення до приїзду Винниченка:

«Феліксу Кону.             Київ.

Копія Раковському.      Харків.

Щодо Винниченка в принципі згодні. Порозумійтеся з Раковським про деталі. Повідомте коротко про воєнний стан і перспективи.

Ленін»47.

Винниченко нервував, переживав. Він не без підстав сумнівався, чи погодиться уряд радянської України на його умови повернення на Батьківщину. Стало відомо, що Христіан Раковський не висловив особливого задоволення з приводу прибуття колишнього прем’єр-міністра колишньої Української Народної Республіки до Харкова. Проте Москва начебто наполягла.

Х.Раковський знав про негативне ставлення Володимира Винниченка до того, що він, болгарин за національністю, який не тільки не знав української мови, але на той час не зовсім добре володів і російською мовою, очолив уряд радянської України. Винниченко вважав не без серйозних підстав, що в такий складний період, коли так різко розмежувалися орієнтації на шляхи і форми будівництва державності українського народу, коли необхідно дбати про консолідацію цих сил, кандидатура Раковського була непідхожою.

Вісті, що надходили до письменника з України, були сумними: «дезорганізація, розпущеність, розгубленість, деморалізація. Директорія живе у вагонах, круг яких купа екскрементів, сміття, бруду. Міністри сваряться, гризуться, скаржаться, арештовують один одного»48. Винниченко не може стримати свого гніву та обурення з приводу політичних акцій Директорії, передусім її союзу з Антантою, договором із Польщею, всіляко висміював колишнього свого колегу, головного отамана військ УНР, фактичного керівника Директорії Симона Петлюру, називаючи його «балериною», «шамотливим нікчемним чоловічком», «смішним і шкідливим». Безперечно, він його сприймав як свого політичного суперника, який опинився в центрі подій, тоді як він з власної волі та історичних обставин змушений був лише спостерігати, не маючи можливостей впливати на розвиток ситуації в Україні. Тому Винниченка повністю захопила і підкорила ідея легального повернення в Україну з метою компромісної співпраці з радянською владою і комуністами. Він глибоко і безжально щодо себе аналізував минулі два роки будування державності й дійшов висновку: тоді робив усе, що найбільш ганьбило, топтало його гідність: «Я мушу, нарешті, констатувати, що я занадто дорого заплатив за «творимую легенду» нашої державності. Занадто дорого: я віддав за неї не тільки свої книжки, це ще біда не велика, — я віддав свої переконання, свою політичну, моральну честь, свою гордість і гідність, свою незалежність і свободу в жертву цього жорстокого бога. Два роки революції нашої я топтав себе, плював собі в лице, зраджував себе, нівечив те, що вважав до того часу справедливим і вартим усякої боротьби. З дитинства ненавидячи попівство, релігійний дурман, ледачих жерців його, носіїв і охоронців всякого насильства, все життя борючись з ними, все життя мріючи про той час, коли, нарешті, можна буде схопити за горло цих душителів неспокійного шукання, — я, коли цей час настав, разом з Петлюрами й попами їду на площі, дзвоню у дзвони, співаю молебні, кроплю «священною» водою схилені голови вічно дурманених, вічно обманених, вічно задушених «малих братів» своїх»49. Результатом критичного аналізу власної діяльності був розрив з УНР.

Після закордонної конференції УСДРП 14 вересня 1919 р. Винниченко з кількома колегами вийшов з УСДРП й у Відні створив закордонну групу Української комуністичної партії, організував її орган — політичний, економічний і науковий тижневик «Нова доба», який почав виходити з березня 1920 р. На його сторінках письменник друкував статті, в яких переглядав минулі події, викладав свої погляди і позиції щодо розвитку політичної ситуації в Україні, гостро засуджував політику Директорії. Тоді ж, у 1919–1920 рр., він написав працю «Відродження нації» у трьох томах, в якій всебічно, хоча й не без суб’єктивного — з метою виправдання деяких своїх політичних акцій — трактування виклав події 1917–1919 рр. в Україні. І продовжував переговори про виїзд до Москви, проте наполягав на своїх умовах: «Самостійність державна; цілком незалежний, чисто національний український уряд; українська мова в усіх інституціях, урядах, школах; не тільки посереднє, а й безпосереднє, активне національне визволення; незалежне військо, військовий і економічний союз та взаємна найтісніша допомога. Без вирішення цих питань їхати не можу»50.

Звісно, ці умови, вибудувані на засадах суверенітету української нації, не могли бути прийняті, тим більше за відсутності їх автора. Тому він вирішив на місці, зсередини, домагатися наміченої цілі. Свідомо готувався «йти на всі труднощі, небезпеки, на кров і вигнання», облишив плани улюбленої творчої праці — аби лише була з того якась користь для рідного народу. На цей крок він наважився ще й тому, що сподівався своїм прикладом захопити інших, переконати в необхідності будування нової України — робітничо-селянської, соціалістичної, але незалежної України.

У «Листі до класово несвідомої української інтелігенції» Володимир Винниченко писав: «Їдучи на Україну, на робітничо-селянську, соціалістичну Україну, я пишу цього листа до тих українців, які не затруєні часом отаманщини, які не мріють на стражданнях свого народу будувати свої маленькі втіхи, які не визискували нічого і не хочуть визискувати...

Тих ще раз з повного товариського гарячого чуття серцем я кличу за собою на Україну, на соціалістичну радянську Україну! В ряди борців за щастя всіх поневолених всієї України, всієї людськості»51.

Письменника тривожило сумління за ті два роки революційних змагань в Україні, коли він не зумів дотриматися своїх принципів, ішов на компроміси в ім’я державності України, коли йому не поталанило вплинути на розвиток історичних подій, а тепер з’явилася нагода якщо не змінити політичну ситуацію в Україні, то бодай пожертвувати літературною творчістю заради ще одного «заходу» в політичну боротьбу і таким чином хай якусь частину своїх гріхів відмолити. 30 квітня 1920 р. — за місяць до свого виїзду до Москви — він занотував: «Намічається путь на Голгофу. Треба, щоб знову чашу пониження, образ, тривог, боротьби було мною випито. Так вимагає те, що зветься «сумлінням». Цього вимагає те, що зветься «інстинктом соціабельності». Словом, я знову тікаю з тиші, затишку, спокою, самоти, атараксії до непевності, неспокою, страждання, втоми, до туги за спокоєм»52.

24 травня 1920 року Володимир Винниченко разом із дружиною Розалією Яківною з чеськими дипломатичними паспортами і в супроводі чеського соціал-демократа Яроміра Нечаса та особистого секретаря Олександра Бадана виїхав до радянської Росії.

Та мине кілька тижнів, і 15 липня 1920 р., за два місяці до своєї безповоротної еміграції, він запише в «Щоденнику»: «Нехай український обиватель говорить і думає, що йому хочеться, я їду за кордон, обтрусюю з себе всякий порох політики, обгороджуюсь книжками й поринаю в своє справжнє, єдине діло — літературу... Тут у соціалістичній совєтській Росії я ховаю свою 18-літню соціалістичну політичну діяльність. Я їду як письменник, а як політик я всією душею хочу померти»53. А перед тим він зустрічався з Л.Каменєвим, Л.Троцьким, Г.Зінов’євим, В.Чичеріним, К.Радеком, писав «Доповідну записку ЦК РКП», де просив роз’яснити, яку позицію займає ЦК в українському питанні, послідовно й категорично проводив думку, згодом зафіксовану в «Щоденнику»: «Відмовляючись від самостійництва, відмовляючись цілком щиро, як протирічивого духові комуністичного устрою світу, я в той же час не можу відмовитись від того, що вважаю вірним, відповідаючим духові комунізму, від дійсної, справжньої, соціалістичної федерації рівних і внутрішньо-самостійних робітничо-селянських республік»54.

Позиція Володимира Винниченка щодо національного питання, майбутнього України була чітко означена наперед і тільки на цій програмі дій мав намір він наполягати. Український радянський уряд повинен був підтвердити, схвалити основні пункти цієї програми будівництва соціалістичної України, яку обстоював Володимир Винниченко.

Григорій Костюк на основі щоденникових записів Винниченка, розмов із Бела Куном та інших матеріалів з архіву письменника звів цю програму до таких дев’яти пунктів:

«1) Українська Радянська Республіка існує як незалежна, соборна держава, пов’язана з РРФСР та іншими радянськими республіками лише спеціальними дружніми договорами.

2) Офіційна державна мова в УРСР — українська. І то від найнижчих до найвищих ланок партійного і державного адміністративного, освітнього та пропагандистського апарату.

3) Повна незалежна фінансова та економічна політика.

4) Цілком незалежна зовнішня політика.

5) Окрема українська армія, міліція і політична розвідка, що підлягає тільки українському урядові.

6) Пересування військ тої чи іншої союзної республіки на території другої може бути тільки за дозволом і згодою останньої.

7) Транспорт і пошта цілком підпорядковані урядові УРСР.

8) Ідея світової федерації — основна мета всіх існуючих і майбутніх радянських республік.

9) Українська Комуністична Партія входить в Комінтерн окремою делегацією і репрезентує там Україну як окрему республіку»55.

Чотиримісячні морально-психологічно важкі переговори в Москві та Харкові переконали Винниченка, що РКП(б) проводить централістичну політику, спрямовану на обмеження самостійності, автономії радянських республік, що КП(б)У є лише знаряддям цієї політики ліквідації української державності: «Сама назва її, як «партії»,— бере Винниченко в лапки назву «партії» не випадково, бо вважає, що КП(б)У не є самостійним політичним органом, — є така сама фікція, як і українське правительство. Це є обласна організація єдиної Р.К.П. в єдиній Російській Державі. Центральний Комітет цієї партії по суті є такою самою «ліквідаційною комісією» партійного українського центру, як «Укр. Правительство», є «ліквідаційною комісією» української державності. Ще більш такого характеру надає цим інституціям той факт, що вони не є виборні, призначені з Москви, як урядовці У.К.Р.К.П.

Таке фактичне становище виходить з відношення центра російської революції до права української нації на самовизначення. За робітниче-селянською Україною не визнається права на державне існування. Через це, наприклад, ні У.К.П., ні К.П.(б)У. не дістали представництва в ІІІ Інтернаціоналі, де представництво дається державам, а не націям, народам»56.

Певні надії Володимир Винниченко покладав на Українську комуністичну партію, позиція якої, на його думку, базувалася на ідеї національного визволення України та соціальної справедливості. Він сподівався, що українські робітники і селяни, розчаровані результатами більшовицької революції з засиллям московських комісарів, почнуть поповнювати ряди УКП, сам Винниченко виношував надію на об’єднання закордонної групи українських комуністів із Українською комуністичною партією.

Ці плани зміцнювали віру Винниченка-політика в те, що йому, можливо, вдасться реалізувати плани будівництва національної, соціалістичної України у федеративному союзі радянських республік.

Наївними, якщо судити про це з позиції сьогоднішнього дня, були сподівання В.Винниченка одягти більшовизм «в українську одежу». Ще за рік до свого від’їзду до радянської України він, перебуваючи за кордоном, запевнятиме себе: «Не випускати ініціативи, влади з українських рук. Хай большевизм, хай реакція, хай поміркованість — хай усяка форма влади — а б и н а ш а, національна»57.

Слід сказати, що Винниченка окрилив «Лист до робітників і селян України з приводу перемог над Денікіним» В.І.Леніна і резолюція РКП(б) «Про радянську владу на Україні». Він подумав, що партія ставить перед собою мету справедливо, з урахуванням давніх прагнень українського народу вирішити національне питання в Україні. Ці документи уважно вивчалися закордонною групою Української комуністичної партії, і переважна більшість її членів під впливом Винниченка зорієнтувала свою діяльність на активну співпрацю із КП(б)У і створеною в Україні в 1920 р. Українською комуністичною партією.

У вже згаданій «Доповідній записці ЦК РКП» Володимир Винниченко виклав ряд своїх пропозицій щодо вдосконалення федеративних зв’язків між Російською та Українською радянськими республіками.

Ніхто пропозицій Володимира Винниченка не відхиляв, навпаки, вони начебто відповідали ленінським принципам утворення федерації радянських республік. Але реальність була дещо іншою. Досвідчений політик, він одразу помітив, що стихія «єдинонеділимського» мислення не хоче прийняти такої федерації, такого союзу рівних і самостійних членів, хоча вона й відповідає духові, інтересам і цілям вимріяного ним комуністичного ладу рівноправних народів і держав. Та він на кожному кроці бачить, що віра в комунізм запорошилася, стала тьмяною, сіренькою, віддаленою від реальностей боротьби, що більшовицьких лідерів захопила ідея грандіозної перебудови світу, ідея світової революції, що тяжка економічна ситуація в Росії відкидала механічно національно-етнографічний принцип функціонування соціалістичних федеративних організмів, що активно підживлювався російський патріотизм, а отже — «націоналізм починає покривати комунізм. Іде орієнтація на руський патріотизм»58.

І знову рій сумнівів. З одного боку, сумління вимагало зануритись у вир революційних та будівничих процесів в Україні, продовжувати боротьбу за інтереси пригніченої, «затурканої» української нації, тобто дивитися на себе з позиції громадянського сумління, «чесності з собою», з погляду комуніста, соціаліста, революціонера. З іншого — бачив безперспективність політичної боротьби. В такій ситуації дедалі привабливішою ставала ідея повернення за кордон, де можна було влаштуватися, творити, подорожувати і критикувати революцію. Адже у тяжкий момент повальної облоги Антанти, спаду ентузіазму мас, величезної народногосподарської розрухи він не вірив уже в перемогу революції. У «Щоденнику» Володимир Винниченко докладно аналізував основні небезпеки, що загрожували радянській владі, з-поміж яких найголовнішими вважав війну, тяжкий стан господарства і транспорту, становище села і, як наслідок неблагополуччя в селі, примару голоду, а також надмірну централізацію та бюрократизацію радянської влади. Саме централізм завдавав найбільшої шкоди життю, тобто революції. На X з’їзді партії 1921 р. було прийнято резолюцію, згідно з якою комуністи мусили вести «рішучу боротьбу із зловживанням з боку членів партії своїм становищем та матеріальними перевагами», а тих членів партії, які довго перебували на радянській чи партійній роботі, було зобов’язано спрямовувати до верстата і плуга — «причому вони повинні бути поставлені у звичайні умови життя робітників»59.

У Винниченка з’явилися великі сумніви в утвердженні більшовицької влади в Україні. Там революція здійснюється військовими силами, селянство в загальній своїй масі вороже ставилося до «комунії», організовувалися повстанські загони, які збройно виступали проти реквізицій хліба і карних експедицій. Українська інтелігенція була невдоволена непослідовною політикою українського радянського уряду, який на словах проголошував українську державність, а на ділі проводив курс на централізацію, на «єдину неділиму». Знову роздвоєння, підсвідоме бажання уникнути нової політичної Голгофи, великої відповідальності перед рідним народом за зраду національних інтересів. «Виходу не бачу,— фіксував він 13 липня 1920 року в Москві,— бо є тільки два виходи: або відмовитись бути українцем і тоді бути революціонером; або вийти зовсім з революції й тоді можна бути українцем. Ні того, ні другого я не можу зробити, і те й друге боляче мені смертельно. А з’єднати те й друге не можна, історія не дозволяє. Коли б не було в мене ще літератури, мистецтва, я серйозно почав би думати ще про один вихід: смерть. Вона розв’язала б найкраще цей вузол. І тільки те, що я ж можу служити і революції, і комунізмові, добру і розвиткові життя своїм пером, що я можу бути цінним і корисним людям не тільки як політик, а як і літератор, це відхиляє останній вихід. Але туги не відхиляє. Тоскно мені, тяжко, задушно. Криком кричав би, дряпав би землю кігтями. А чи роздряпав би історію, одним із наслідків якої є й оцей маленький інцидент?»60

Врешті-решт, після чотиримісячних вагань, переговорів, приїздів в Україну і повернень до Москви, після дискусій з Д.Мануїльським, Х.Раковським, Г.Петровським Володимирові Винниченку запропонували бути членом ВУЦВКу, заступником Голови Ради народних комісарів та наркомом закордонних справ республіки. Винниченко зголосився на запропоновані йому посади, але внутрішнє боріння не давало спокою. Саме такими ж сумнівами і був зумовлений раніше написаний його «Лист до українських робітників і селян», у якому він різко критикував політику партії та уряду в національному питанні і схилявся до політичної програми новоутвореної Української комуністичної партії. Переданий на збереження до ЦК УКП, цей лист якийсь час був невідомий. Винниченко написав другого листа до ЦК УКП, в якому просив повернути цей документ, вважати його недійсним, анульованим. Згодом, після виїзду письменника за кордон, навколо цього листа розгорнулися суперечки і пристрасті, які не вщухають і донині.

Усвідомивши, яке значення мала б його участь у партійних і державних органах республіки, передусім тому, що його ім’я привернуло б значну частину національних сил до політики українського уряду, чим спричинився б розкол рядів опозиції до більшовицької політики, він категорично й рішуче заявив, що без участі в політбюро КП(б)У неможливий його вступ до КП(б)У, а отже, не будучи членом Політбюро, він відмовляється бути й членом уряду.

«...Мене не допущено до Політбюро,— записав він 10 вересня 1920 р. в Харкові.— Себто, єдиного, де хоч трохи можна було б брати участь в дійсній відповідальній роботі, — мене позбавлено. Виходить те саме, що ввесь час: не допустити. Через що? Або мені не вірять, або бояться, щоб я був там, де відбувається те, чому я не довіряю»61. Його ж позиція в національному питанні була чіткою, безкомпромісною. Тому Винниченко боїться нового сходження на політико-державну Голгофу, де його чекає неминуче розп’яття, хоча і не відкидає можливості співпраці з комуністичним режимом. Правда, Винниченко усвідомлював, що його робота в уряді радянської України, навіть за умови, що він буде членом Політбюро КП(б)У, може швидко закінчитися арештом, засланням або розстрілом. Але він готовий був, як свідчить запис у щоденнику від 25 вересня 1919 р., на особисту жертву, навіть на смерть: «Щодо принципового боку, то в мене вже сумнівів ніяких більше немає: коли я, справді, хочу послужити народові, його пригніченим, поневоленим класам, коли я, дійсно, соціаліст, і щиро, чесно й послідовно хочу нового життя людей, знищення бруду й нечисті його, то треба йти до тих, які за це борються. І іменно тоді йти, коли їхня перемога є під сумнівом, коли моя участь загрожує моїм особистим інтересам, коли я можу сподіватися тільки на труднощі, на страждання і, можливо, смерть. Але так померти є честь»62.

За цих надзвичайно складних політичних та економічних чинників, що визначали ситуацію в радянській Росії, а саме: жорстока боротьба з внутрішньою опозицією, війни проти Польщі, військ Антанти, загроза голоду, хаос зруйнованого господарства, — ніхто не наважувався давати якісь категорично-остаточні гарантії щодо розв’язання складної національної проблеми. В.Винниченко нервував, нечіткість позицій політичних діячів справедливо сприймав як фальш, недовіру, а то й небажання мати з ним особисто справу.

Тонкий психолог і спостережливий письменник, він уловлював настрої мас, підмічав частковості, з яких робив логічні узагальнення про безперспективність розвитку революції. Особливо болісно він реагував на рецидиви командно-адміністративного правління, на прояви бюрократизму, надмірної централізації влади. Йому здавалося, що «дійсних комуністів, дійсних борців, відданих, ідейних, чесних, безкорисних — стає все менше й менше, а затим настає все більше чиновників, сухих, черствих, слухняних, егоїстичних, погаслих, не здатних до нового, упавших по суті в старе і тільки службово по-новому»63. Письменника гнітили кров, вогонь, розстріли, жорстока боротьба — той вир драматичних суперечностей між новими формами і старою психікою, звичками і способами буття, що його розчахнула стихія громадянської війни.

23 вересня 1920 р. Володимир Винниченко з почуттям туги й водночас схвильованої радості від очікування творчої праці офіційно виїхав за кордон і відтоді України вже ніколи не бачив.

Письменник і політичний діяч ніяк не міг зрозуміти, яку ж національну політику проводить більшовицька влада. Слід усе ж таки зважити на те, що на той час чіткої національної політики вона ще не виробила, не мала. Адже тільки після ХІІ з’їзду РКП(б) у 1923 р. в Україні розпочалася відома нам «українізація», яку, до речі, Винниченко сприйняв із великою радістю і надією. Саме тому 1933 р. він наголошував: «Причиною мого розходження з партією була національна політика партії того періоду...» Наголосимо й ми: «того періоду», періоду 1920 р. Звісно, були й інші причини — як об’єктивні, так і суб’єктивні. Але пам’ятаймо, читаючи і «Несвоєчасні думки» М.Горького, листи В.Короленка до А.Луначарського, щоденник І.Буніна «Окаянні дні» та інші свідчення тих трагічних років, що революція і громадянська війна багато в чому перекреслили ідеальні сподівання прихильників більшовизму.

Не випадково Володимир Винниченко звертав пильну увагу на морально-етичний аспект розвитку революційних подій. Його обурювало зловживання владою, «комчванство», крадіжки, хабарництво, обман, брехня, бездумні паради. «Яка ж різниця між комуністом і контрреволюціонером?— запитував Винниченко.— Ідея справедливости, соціальної й економічної рівности, ідея «правди» в масах захитана. Маси не можуть абстрагувати, не можуть робити аналіз законів революції, не можуть жити майбутніми перспективами. Вони будують свій світогляд, свою віру, свої симпатії на конкретних, теперішніх явищах, вони їх бачять, з них виходять, у них вірять. Вони не можуть мислити як теоретики; революція, мовляв, принесе соціалізм, рівність, братерство, справедливість і т. д. Вони бачять, що комуністи-комісари беруть хабарі, крадуть, п’ють, розкошують, живуть як «буржуї», а робітники працюють, бідують, голодують. Де ж та рівність і справедливість? Яка ж різниця між комуністом-комісаром і царським приставом, околодочним і т. п.? Навіщо ж битися, голодувати, коли за царських приставів робітникам і бідним жилося принаймні краще, легше, тепліше, ситніше? Де та рівність, коли і в соціялістичній Росії так само панує нерівність, коли один має «кремльовський» пайок, а другий «голодний», коли один має все, а другий нічого, і той, хто має все, їздить на автомобілях, бере хабарі, нічого не робить, а той, що нічого не має, працює й виснажується в даремних зусиллях проіснувати? Що ж таке, в такому разі, комунізм? В хороших словах? В парадах?»64

Винниченко завжди болісно реагував на найменші порушення соціальної справедливості, його революційна діяльність була стимульована саме прагненням добитися рівності, утвердити моральний принцип «чесності з собою». Тому така виразна деформація у реальному житті проголошуваних принципів рівності й справедливості, яку він спостерігав під час чотиримісячного перебування в Росії і в Україні, посилила його песимістичні настрої, ще раз похитнула віру в можливість втілення в життя революційних ідеалів. Його обурювало, що влади рад, по суті, не було, а була влада бюрократів, комісарів, окремих чиновників, яка трималася на військовій силі та на адміністративно-командному принципі врядування, що дисципліна досягалася не моральними впливами, а покараннями. За таким же принципом побудоване партійне життя — на жорстокій дисципліні, адмініструванні, на повній централізації, тобто на диктаторському порядкуванні всім політичним, економічним, міжнародним, державним життям величезної країни.

Для Винниченка стало очевидним, що шлях революції й відродження нації буде тривалим і тяжким — довгими роками треба міряти цей шлях. Ця думка про неготовність української нації до важкої, терпеливої, послідовної праці на ниві державного самоздійснення заполонила Винниченка і стала одним із аргументів для відмови від співпраці з РКП(б) та КП(б)У. Очевидно, що Винниченко шукав шляхи для відступу передусім у вкрай несприятливих умовах його особистої участі в уряді радянської України. Він ловив себе на лукавій, потаємній надії, що Москва «одштовхне простягнуту до них моїм сумлінням революціонера і комуніста руку і цим увільнить в мені від нової Голгофи українця»65.

Винниченко уже волів, аби не він особисто одсувався від революції, а його одсунули, бо якщо запропонує Москва тільки фігурувати — урядовий портфель без реальних функцій, то з його сумління зніметься «навіть тінь докору за одсунення від революції».

Та навіть за умови прийняття ЦК РКП(б) його програми діяльності уряду радянської України у Володимира Винниченка за ці кілька місяців перебування в Москві та Харкові з’явилися серйозні аргументи для відмови від участі в радянському уряді України. За місяць до остаточного виїзду за кордон Володимир Кирилович занотовує в щоденнику: «При всій змозі, при всій готовності ЦК піти назустріч моїм заходам, я боюсь, що знов я попаду в стан людини, яка своєю особою буде розплачуватись за гріхи історії, за історичну недорослість нації, за те, що в неї нема тих кляс, які являються полюсами двох ворожих і активних світів. Знову я буду приймати жалі, скарги, нарікання і мучитись своїм-нашим безсиллям; знову я муситиму брати на себе відповідальність за нашу калікуватість, за глум з нас, за наш кволий, рахітичний пролетаріят, за те, що дужчі будуть тягти його за вуха по трудній, страшній йому дорозі революції. А селянство? А настовбурчені, напечені, нашарпані дядюшки наші? Важкі, просяклі індивідуалізмом, неповороткі серед своїх широченних степів, обгороджені віками самотности і ходінням за своїм плугом, за своєю худібкою, — як вони, бідні, можуть зрозуміти те велике, спільне, не своє, а наше, за що провадиться революція, за що одбирається в них хлібець і худібка, за що їх доводять до повстань? А та наша «демократична», «дядьківська», хуторянська інтелігенція? Адже вона вийшла з тих самих степів, адже й вона не чує в тих обгороджених степах великого гуркоту майбутности. Вона бачить тільки розверстки, комісарів, жидів, кацапів, вона щулиться, зціплює зуби, горнеться до дядька і так само, як він, міцно стискує в руці кілка проти «комунії».

Як оцих зрушити з їхнього степового індивідуалізму? Як розбити оті огорожі круг їхніх плугів, худібок і душ? Як втягти їх у великий процес і зробити тими самими комісарами, володарями свого власного життя й добробуту?

А вони йтимуть до мене з жалями й сподіваннями. Жалітимуться на комунію і сподіватимуться від мене оборони їхніх степових, зачучверених привілеїв.

Ітимуть і «демократи», надіючись, що якось тепер можна буде все примирити, навіть те, що ніколи й ніде примирене бути не може.

І що я скажу їм усім?.. Через що ж це на мене випадає така чудна роля в історії нашого визволення, що якраз я мушу брати на себе всі протиріччя, всі кривди історії й своєю особою розплачуватись за них?»66

Винниченко не певен, чи підуть за ним українці, чи переламають вони своє хуторянське міщанство і чи наповняться їхні почуття «запалом і любов’ю до великої боротьби». Ні, він не хоче бути гвинтиком у цій холодній, заведеній Москвою державній машині, яка зламає його, зітре і викине. Переконує себе, що його завдання полягає в іншому — в тихій, самотній, напруженій праці без витрачання сил на політичну діяльність.

Правда, так не сталося. Відповідальність за долю уярмленої комуністичною Москвою України ятрила душу і свідомість, змушувала Винниченка бути у політиці і словом, і ділом. Через деякий час після повернення з радянської України він заявить: «Я вернувся з України. Я не вступився ні на одну лінію з позицій самостійності української державности. Я голосно на весь світ заявив про гнобительство Москви нашої нації. Я закликав до боротьби з дурійством, зрадництвом і пануванням московського імперіалізму»67.

Винниченко як письменник залишався в Україні ще тринадцять років. І тоді його твори друкувалися часто, великими тиражами. Взагалі період 20-х рр. був для Володимира Винниченка особливо плідним. Це — соціально-утопічний роман «Сонячна машина» (1921–1924), повість про події в Україні 1918–1919 рр. «На той бік» (1923), збірка оповідань — яскравих, поетичних, написаних на теми українських народних пісень — «Намисто» (1921–1928), літературно-філософське есе «Щастя» («Листи до юнака», 1930), роман «Поклади золота» (1926). В Україні ставилися п’єси Винниченка. Державне видавництво республіки і кооперативне «Рух» у Харкові друкували його твори в багатьох томах, уже згаданий роман «Сонячна машина» видавався тричі. У 1924–1928 рр. видавництво «Рух» випустило «Зібрання творів» у 24 томах, у 1930–1932 рр. видавництво «Книгоспілка» — «Зібрання творів» у 23 томах, його оповідання публікувало Державне видавництво України в серії «Бібліотека юного ленінця», багато оповідань і повістей українською та російською мовами з’явилось у видавництвах Києва, Харкова, Москви, Ленінграда. В запрошенні редакції журналу «Життя й революція» від 24 червня 1928 року повідомлялося: «25 березня в Музеї Революції редакція журналу «Життя й революція» влаштовує прилюдний диспут «Сонячна машина» — останній твір В.Винниченка». Запрошувала взяти участь у диспуті, що мав відбутися в концертовій залі Дому вчених з приводу роману В.Винниченка «Сонячна машина», і літературно-мистецька комісія Київської окрфілії Спілки робітників освіти СРСР. Цей «перший український утопічний роман», за словами академіка Олександра Білецького, мав величезний успіх в Україні.

Як відзначалося, жоден український письменник першої третини XX ст. не мав такої величезної слави, такої читацької популярності, такої кількості видань своїх творів, як Володимир Винниченко. Творчість митця майже до 1933 р. була серйозним і вдумливим об’єктом вивчення в школі, популяризації, літературознавчого дослідження, тобто фактом історії української літератури, явищем тогочасного літературного процесу. Але наприкінці 20-х – на початку 30-х рр. в Україні розпочалися репресії проти інтелігенції, проти колишніх членів інших політичних партій, проти Української автокефальної православної церкви. Не витримали ідеологічного та морально-психологічного терору і добровільно пішли з життя один із лідерів нової української літератури Микола Хвильовий і соратник Леніна, авторитетний партійний і радянський діяч Микола Скрипник. Володимир Винниченко у вересні 1933 р. написав відкритого листа до Політбюро КП(б)У, в якому звинуватив Сталіна та його вірного поплічника в Україні Павла Постишева в масовому — голодом і репресіями — терорі проти українського народу, доводив, що в радянській дійсності очевидним було «будівництво не соціалізму», а відновлення старої «національної єдинонеділимської Росії, відновлення старої тюрми народів».

Цей лист викликав різке заперечення на листопадовому об’єднаному пленумі ЦК і УКК КП(б)У 1933 р. Винниченка затаврували як «старого вовка української контрреволюції», його гонорари, які доти надходили йому до Німеччини і Франції з України, конфіскували спеціальною ухвалою Наркомфіну СРСР, видання творів припинилося, книги вилучили з бібліотек.

Саме на цьому пленумі по доповіді П.Постишева була прийнята резолюція, яка констатувала, що «в даний момент головною небезпекою є місцевий націоналізм, що поєднується з імперіалістичними інтервентами». З цього «даного моменту» розгорнеться безперервне і послідовне здійснення терору. Як узагальнює Юрій Шаповал, «репресивна хвиля захопила і комуністичну інтелігенцію, тих, хто ще вчора трощив «націоналістів», а сьогодні сам був оголошений ворогом системи, якій віддано служив»68. Роль П.Постишева в організації цих каральних операцій була визначальною. Сталін не випадково послав його в Україну для боротьби з «українськими націоналістами».

Володимир Винниченко це повне відлучення від України пережив тяжко, мав нервове потрясіння, він зрозумів, що шлях йому в Україну перетято, допоки в СРСР існуватиме сталінський режим. Хоча становлення тоталітарного режиму розгледів ще у 20-х pр., але не міг собі уявити, що цей процес переродження диктатури пролетаріату в диктатуру Сталіна, яка так зримо нагадувала народження фашистської диктатури Гітлера, буде таким навальним і, по суті, безопірним. 17 квітня 1926 р. він занотував у «Щоденнику»: «З большевицького червоного яйця на очах вилуплюється фашизм. Уже можна бачити всі характерні прикмети його»69.

Самодисципліна Винниченка вражає, творча активність захоплює. Після смерті письменника в його архіві залишилися недруковані романи «Поклади золота», «Вічний імператив», «Лепрозорій» («Прокажельня»), «Слово за тобою, Сталіне!», ряд оповідань, п’єс і сценаріїв, величезне листування, збірка його малярських творів — понад 100 картин, сорок записних книжок його сорокарічного «Щоденника» за 1911–1951 рр. Серед незакінчених творів — роман «Хмельниччина», поміж нездійснених задумів — «Монографія визволення», «Роман боротьби», «Хроніка великого зрушення». Це орієнтовні назви майбутнього, запланованого ще на початку 20-х рр., «Роману мого життя» чи мемуарно-історичної «Хроніки українського відродження» за останні 50 років.

Після перемоги над фашистською Німеччиною митець знову мріяв про повернення в радянську Україну, намагався налагодити зв’язки з радянським посольством у Парижі. У щоденній боротьбі з нестатками його не полишала надія на завершення свого складного, драматичного, сповненого помилок і гірких розчарувань життя на Батьківщині. Із 1920 р. художник слова проживав за її межами, але українська еміграція не спромоглася на видання його творів. Про це писав Винниченко у листі від 17 березня 1948 р. до Ілька Борщака — українського історика та літературознавця, який готував тоді у Франції збірку його оповідань «Краса і сила». Письменник уважав таке «непорозумінням». І справді, називали «найбільшим і найкращим» митцем тогочасної України, але не друкували, не допомагали, бо, чого гріха таїти, не могли вибачити йому і безжального осудження політики його суперника Петлюри та інших, як він називав, «збанкрутілих політиків» і «контрреволюційних недобитків», і звернення до чесних синів українського народу — «віддати всі свої сили тіла й душі на революцію».

З часом завдяки зусиллям Комісії з вивчення і публікації спадщини Володимира Винниченка при Українській академії мистецтва і науки у США, передусім завдяки ініціативі та подвижництву голови цієї комісії, авторитетного літературознавця Григорія Костюка архів Винниченка було перевезено до США і передано на збереження до Бахметьєвського архіву російської та східноєвропейської історії і культури Колумбійського університету.

Внаслідок опрацювання і вивчення архіву заходами Української Вільної Академії Наук у США (УВАН) вийшли друком неопубліковані твори художника — збірка «Пророк» та невидані оповідання, романи «Поклади золота» та «Слово за тобою, Сталіне!», повість «На той бік», два томи унікального «Щоденника», а також книги С.Погорілого «Неопубліковані романи Володимира Винниченка» (1981) і Г.Костюка «Винниченко і його письменницька діяльність» (1988). Чекають на видання інша частина щоденника, романи «Вічний імператив» і «Лепрозорій», філософсько-етичний трактат «Конкордизм», величезне за обсягом листування...

А малярська спадщина?

Пригадую, під час відвідин у 1989 році відомого українського літературознавця Григорія Костюка я звернув увагу на чудовий живописний портрет Володимира Винниченка, який висів у вітальні його дому.

— Це автопортрет роботи пензля самого Володимира Винниченка. Подарувала його мені вдова Розалія Яківна. Там, у Мужені,— повідомив Григорій Олександрович. І додав.— Як бачите, сам Винниченко був чудовим малярем.

Лише тоді, під час свого наукового відрядження до США, де працював із архівом Володимира Винниченка, я довідався, що видатний письменник, автор щедрих на самоаналіз і відтворення особливих нюансів особистого і творчого життя «Щоденників», ще й обдарований живописець.

— Не дивуйтеся,— розповідав далі Григорій Олександрович.— Я сам нічого не знав про захоплення Винниченка малярством доти, поки не приїхав до Франції і не переступив поріг його двоповерхового, на дев’ять кімнат, кам’яного будинку в селі Мужен неподалік міста Канн.

Сáме Григорію Костюку ми завдячуємо за збереження багатющого архіву Володимира Винниченка. Григорій Олександрович не лише зробив перший опис архівної, літературно-мистецької та недрукованої рукописної спадщини В.К.Винниченка, організував перевезення архіву до США на збереження до УВАН у Нью-Йорку, ініціював створення Комісії для охорони і збереження літературної та мистецької спадщини Володимира Винниченка й очолював її до останніх днів життя. Він зробив детальний опис останньої (1934–1951) резиденції В.Винниченка — його улюбленого «Закутка», де він жив і творив протягом останніх сімнадцяти років.

Чому ж Володимир Винниченко вирішив покинути Париж, у якому він жив від 1925 р. і де він із особливим натхненням творив натюрморти, пейзажі, портрети?.. Адже його літературні успіхи вражаючі. Винниченка перекладають німецькою, італійською, польською, російською, єврейською мовами, його п’єси не сходять із престижних сцен Берліна, Лейпцига, Дрездена, Мадрида, Риму…

Володимир Винниченко одержував, хоча із запізненням, гонорари із України, також із європейських театрів та видавництв систематично надходили кошти, що дозволяло письменникові облаштувати невеличку віллу в Парижі на Сквер-де-Вержен, виїздити за місто на пленери, відвідувати мистецькі виставки, спілкуватися з кращими художниками школи «Еколь-де-Парі».

Особливо любив Винниченко усамітнюватися то на острові Дю-Медан на річці Сені, то на майже безлюдному рибальському острові Дю-Леван, що на Середземному морі, де він, лежачи на великому плоскому камені, читав, писав, малював. Часто із дружиною вирушали на човні в море для відпочинку і ловлі риби. Він втішався самотністю, бо Париж втомлював гуркотом, метушнею, гамором...

Український політичний емігрант Володимир Винниченко спочатку змушений був «закопатися десь у західній Європі» — жив із дружиною в Карлсбаді, Целендорфі, Берліні, в селі Раусі поблизу Берліна, хоча поривався «досягти «паризької мрії»70. Прагнення досягти Парижа, вжитися в це уславлене місто і завдяки йому прославитися самому — це вже стало традицією. Уже в XVIII ст. німецький письменник-пастораліст Мартін Опіц зображує в «Пасторалі про німфу Герцинію» (1630) жадання юного героя потрапити до цього міста на Сені, яке в його уяві «прикраса міст, школа світськості, мати добрих звичаїв»71.

Спочатку цей «українець в Парижі», як він сам себе називав, був захоплений світовим центром культурної моди, цією «художньою Меккою», куди зліталися з усього світу митці в пошуках успіху, визнання, слави. Сподівається Винниченко і на визнання свого таланту живописця. Поруч із ним нарощують свій творчий потенціал талановиті українські художники Михайло Андрієнко, Микола Глущенко, Олекса Грищенко. Святослав Гординський, художник і мистецтвознавець, за рекомендацією Миколи Глущенка привозить у 1931 р. до Львова на IV виставку Асоціації незалежних українських митців (АНУМ) три олійні малюнки Володимира Винниченка «Автопортрет», «Квіти» і «Пейзаж».

Та письменник і живописець відчуває, що розлука з рідною Україною невтишимим болем ятрить душу і не дозволяє приліпитися мокрим осіннім листком до «нерідних кутків рідної планети». Вже через півроку вжиття у паризьке культурно-мистецьке середовище Винниченко занотує в «Щоденнику»: «Українець у Парижі, степова людина в центрі міської цивілізації. Поезія степів, простору — і кам’яні вулиці. Щирість, одвертість, як зброя за існування, в Парижі аномалія»72.

Мимоволі згадується оповідання Володимира Винниченка «Олаф Стефензон», у якому оповідь ведеться від першої особи — українця-скульптора, який намагається утвердитися в Парижі. Випадково наш оповідач знайомиться із художником-малярем Олафом Стефензоном, колишнім простим робітником, у якого травмована права рука, тому він, не маючи змоги фізично працювати токарем на заводі, і взявся за малярство, їхні розмови, дискусії про культуру і мистецтво значною мірою виражають думки самого Винниченка, для якого головним у літературі, в мистецтві була людина: «Людина — це рух переживання, це думка, радість, печаль, мрія, страждання, надія. Техніка? Форма? Давайте її сюди, давайте найкращу, найдосконалішу форму: імпресіонізм, примітивізм, натуралізм, чорт-біс, все, що може найкраще обкреслити людину...»73.

Вкладені письменником в уста свого героя, художника Олафа Стефензона слова про готовність та бажаність використовувати будь-які творчі методи, стилі, форми задля найдосконалішого вираження людини, її внутрішнього стану, думок, надій, переживань, мрій-сновидінь виражали ідейно-естетичну позицію самого Винниченка. Та що стосується його живопису, то соціальний фактор тут не відігравав особливої ролі. Художник прагнув передати особистісне сприйняття природи, світу, власні переживання гри кольорів, переливів світла і тіней, барвів квітів.

Володимир Винниченко у Парижі стає одним із засновників «артистичної секції», що з’явилася в квітні 1929 р. при українській громаді, бере уроки малювання, організовує художні виставки, опікується молодим талановитим художником із України Миколою Глущенком, перша персональна виставка якого відбулася в Парижі в 1924 р. завдяки сприянню Володимира Винниченка. Разом із своїм новим приятелем Миколою Глущенком Винниченко провів багато часу за мольбертом на французькому півдні в Сен-Рафаелі. Малює натюрморти, пейзажі, з властивою для колористичного, експресивного Глущенка манерою густими, енергійними мазками передає фактуру предметів, краєвидів, овочів, фруктів, дерев...

Захоплення малярством, коли він «мазав із нудьги» портрет Льва Юркевича, про що він занотує з певною самоіронією в щоденнику 22 липня 1916 р., відкрило перед Винниченком перспективу творчого самоздійснення і в живопису. Він сподівається на визнання його як художника-живописця, а отже — і на певний прибуток від продажу своїх картин.

Збираючись напередодні Другої світової війни виїхати із Європи до США, Володимир Винниченко пересилає до Детройта 50 олійних полотен у сподіванні, що українська громада організує виставку його картин. І хоча він не хотів продавати свої малярські твори, необхідність розрахуватися за позичені товариством ім. Винниченка в Детройті кошти для переїзду до США змушують його просити про продаж картин передусім українцям.

Водночас він наголошує, що не слід розглядати його живописні роботи як дилетантські, бо знавці й фахівці у Франції високо оцінювали його мистецькі здібності. Гадаю, Володимир Винниченко мав усі підстави доволі високо оцінювати свої живописні твори, бо відчував у собі потяг до малювання ще з юнацьких літ. Не випадково він занотує 14 липня 1916 р. в «Щоденнику»: «Сиджу стомлений. Знайшов собі нову біду — малювання. Простоюю з квачиками й палітрою перед якоюсь своєю нікчемною мазаниною годин по п’ять-шість і не можу одірватись. І тут пристрасть, захоплення до цілковитого безрозсудства. Кілька разів уже рішав викинути фарби й квачики, але ставало шкода. Сила повинна бути не в тому, щоб знищити зверхні явища, не в тому, щоб могти правити собою, не брати їх, коли вони лежать перед тобою, мудра думка, але... її треба виборювати в собі, щоб вона була дієвою»74.

Молодий письменник надзвичайно спостережливий, детально занотовує в «Щоденнику» свої враження, які відзначаються особливою колористичністю, прагненням зафіксувати переливи світла в різні пори дня, зміни в настроях природи...

Ось 16 липня 1916 р. він зауважує, що кольорові хустки на плечах дачниць свідчать про нову моду: «Кольори: жовтогарячі, червоні, зелені, білі. Вся яскраво насичена фарбами. Дачниці нагадують “малявинських баб”»75.

Безсумнівно, це вже погляд живописця, який сприймає світ у кольорах, у барвах та грі відтінків.

А ось запис у «Щоденнику» 2 квітня 1918 р., який буквально «проситься» на полотно: «Чого мені часто з солодкою тугою, яка може бути тільки за рідним любим краєм, уявляється така картина: широка, безкрая рівнина пустелі, вкритої червонуватим, наче іржавим, піском. Хвилясті бугрики подекуди розбивають застиглу, заціпенілу одноманітність краєвиду. Небо блідозелене без єдиної хмаринки, а один край його, де заходить сонце, пурпурно червоний. Пурпур по краях тане, переходить у жовте, жовте в зелене»76.

І мимоволі згадується його картина 1932 р. «Український краєвид», яка так вразливо відтворює тугу митця за рідним степом з його хвилястими «зітханнями» землі, білим сирітством невеличких хатин і гордим спокоєм високих тополь.

Саме на цю картину звернув увагу Григорій Костюк, який відвідав «Закуток» зразу ж по смерті Володимира Винниченка. «Український пейзаж» був у кабінеті письменника, який служив йому спальнею. Крім цієї картини Григорій Олександрович побачив на великому мольберті портрет молодої жінки в червоній хустці на плечах і з квітами в руках, над ліжком-канапою — зображення на тлі провансальського пейзажу жінки на розкладному полотняному кріслі. Це портрет Розалії Яківни. Над столом письменника висів великий портрет Володимира Винниченка роботи Миколи Грищенка 1928 р. в Парижі, а на великому шкіряному фотелі стояв інший портрет В.Винниченка пензля відомого вже у Франції українського художника Сергія Мако. Григорій Костюк згадує про інші картини, які прикрашали кабінет В.Винниченка, зокрема, пастельний автопортрет, інший портрет дружини в капелюшку, «Пейзаж на Сені», «Єва з яблуком»...

Живописні полотна наповнювали весь будинок письменника. У передпокої — портрет дівчини в блакитній сукні з букетом в руках, в їдальні — натюрморт «Овочі», картини «Квіти», «Південний пейзаж». На другому поверсі були інші картини і малюнки Володимира Винниченка — «Пейзаж із трьома соснами», «Анемони і стокротки»... Не випадково Винниченко признавався в 1947 р.: «Я люблю малярське мистецтво і, коли маю вільний час, працюю в ньому»77.

В Україну, згідно із заповітом Розалії Яківни Винниченко, повернулася майже вся його малярська спадщина, а це понад 100 картин — портрети, акварелі, пейзажі, натюрморти, рисунки...

Як і в своїй літературній творчості, так і в малярстві Володимир Винниченко був завжди творчо самобутнім, оригінальним митцем, який намагався впроваджувати нові естетичні засоби і прийоми, виражаючи могутню стихію життя з його інстинктами, пристрастями, буйством почуттів і гострою амплітудою переживань на шляху самоздійснення та самовираження людини в ім’я торжества суверенного Я.

Та на особливу увагу заслуговує романна творчість В.Винниченка. Перша «хвиля» його романів охопила період до еміграції 1920 р. і вирізнялася інтенсивною соціально-психологічною зануреністю в складний світ переживань, розчарувань і тривог української людини, яка перейшла крізь поразку революції 1905–1907 pp. і почала відроджуватися, національно самоідентифікуватися, засвоювати нові принципи економічного життя, нову — буржуазну мораль і нову систему ціннісних орієнтацій. Винниченко буквально анатомував морально-психологічні стани своїх сучасників, «підточував» ідейні засади соціальної гармонії цинічним самоаналізом революціонерів-інтелігентів, які прагнули досягти абсолютної свободи, повноти вседозволеності... в ім’я вселенської рівності й переборення власного трагізму буття. У романах «По-свій!», «Божки», «Чесність з собою», «Рівновага», «Хочу!», «Записки Кирпатого Мефістофеля», «Заповіт батьків» у морально-психологічних муках вмирала і народжувалася особистість, вироджувалася і відроджувалася людина, яка себе самоусвідомлювала в сумнівах, обвинуваченнях, каятті й прощенні, в гріхопадіннях і самоочищеннях. Повільно й болісно, іноді гидотно й підло, але народжувалася нова українська людина; вона шукала рівноваги, гармонії, чесності з собою, прагнула прибитися до свого берега, відкинути старих божків і молитися новим.

Перебуваючи в еміграції, Винниченко створив серію соціально-утопічних романів, з-поміж яких перший — «Сонячна машина» — мав колосальний успіх. Це той роман, який був під слідством і судом у більшовицькій Україні.

Увага літературної громадськості до твору письменника, який перебував за кордоном, величезна. І закономірно. Адже роман — не просто черговий у творчому доробкові письменника. Він — спроба віднайти нові напрямки розвитку української літератури в жанрі утопії, вивести її на європейські рівні культурного взаємообміну, — бо впродовж усього свого творчого життя автор боровся проти провінціалізму та культурної вторинності. І саме тому й назвав свій роман «Сонячна машина» візитною карткою української літератури в Європі. Чи мав він для такого узагальнення вагомі підстави? Безперечно. Навіть скупий на похвалу Микола Зеров підтвердив на сторінках журналу «Життя й революція» (1928 p., № 6): «“Сонячна машина” для нас первинна, і первинна саме жанровою своєю фізіономією. У нас ніколи не було великого роману з елементами авантюри та соціальної фантастики»78.

Та ще майже за рік до появи «Сонячної машини» окремим виданням в Україні й на сторінках партійної газети «Комуніст» у Харкові з’явилася ідеологічна пересторога у зв’язку з поширенням роману: «“Сонячна машина” — це омана, це не приховане вороже нам жало — тенденція твору Винниченка змушує нас попереджати нашого масового читача сугубо критично віднестись до нового твору Винниченка “Сонячна машина”»79.

Звісно, це попередження правлячої партії про те, що з’явиться новий твір «ідеологічно чужого» письменника, відіграло певну роль. Тим критикам і письменникам, які намагалися довести свою відданість комуністичній партії та її ідеологічній політиці, роман «Сонячна машина» прислужився. Намагалися вхопитися за будь-що. Від присвяти — «Присвячую моїй сонячній Україні» — до посторінкового «вилущення» згадок про пролетаріат. Запитували: «Невідомо тільки, чи присвячено це радянській Україні, чи якійсь іншій?», підрахували, що пролетаріатові «з усієї книжки присвячено чотирнадцять рядочків», засуджували: Винниченко «виступає як представник дрібнобуржуазного індивідуалізму», навіть більше, — стверджували, буцімто письменник хворий на «моральне божевілля».

Та високі хвилі критичного осудження роману передусім під ідеологічним кутом зору не могли загасити величезного читацького ентузіазму: на книгу в бібліотеках складалися черги, читався роман ночами, бо вдень обговорювався. І прихильників його було стократ більше, ніж противників.

Тон задавали літературні метри. Ніхто не міг заперечити новаторської ролі Винниченка-романіста, який створив перший в українській літературі соціально-фантастичний роман. Над визначенням жанру цього тритомного твору бились і авторитетні критики, — такі, як Олександр Білецький і Микола Зеров, і студенти вузів, які влаштовували відкриті читацькі суди над героями «Сонячної машини». І над його творцем Володимиром Винниченком, бо його політична діяльність у революційних подіях 1917–1920 pp. офіційною ідеологією таврувалась як украй негативна. То ж не дивно, що на диспуті в Музеї революції переважна більшість виступаючих літераторів засудила цей роман непомильним революційним вироком. Критик Борис Коваленко: «...твір безперечно шкідливий»; прозаїк Іван Ле: «Винниченко знущається з нашої революції»; критик Олексій Полторацький: «Винниченко подає абсолютно неправдиву картину соціальної революції»; критик Самійло Щупак: «...вся соціальна концепція роману неправдива і антипоступова»... Лише критик і теоретик мистецтва Юрій Меженко закликав «...прийняти “Сонячну машину”»80.

Пристрасті розпалювалися з кожним днем. Бо ще 7 березня 1928 р. на диспуті в київському Будинку вчених літератори Іван Лакиза, Самійло Щупак, Михайло Могилянський дали «справжній літературно-ідеологічний бій» прихильникам «Сонячної машини» прозаїкові Михайлові Івченку, літературознавцю Олександрові Дорошкевичу. А молодий романіст Семен Скляренко на сторінках «Літературної газети» вмістив 25 вересня 1928 р. — саме в день дискусії в Музеї революції — інформацію «Кого ж судити?» про цю ідеологічну баталію з власним присудом: «...солоденький бульварний роман для читання у вагоні»81.

Два дні — 14 і 15 квітня 1928 р. — дискутували про цей роман харківські літератори в Будинку літератури ім. Блакитного. Відбувався різкий поділ на прихильників роману і на завзятих його противників за ідеологічними критеріями. Україну буквально лихоманило. «Сонячна машина» читалася захоплено, невідривно, в дискусії, а саме — в читацькі суди над романом з обраними із студентського і викладацького переважно середовища суддями, прокурорами, адвокатами втягувалися тисячі й тисячі людей. Ім’я Володимира Винниченка було в усіх на устах. Здавалося, після Шевченка жоден з українських письменників не зажив такої слави і не зазнавав такого нищівного суду.

Уже в перших своїх творах (п’єси «Дисгармонія», 1906 p., «Великий Молох», 1907 p., роман «Чесність з собою», 1909 р.) Володимир Винниченко прагнув відкрити перед молодим поколінням, яке заперечувало стару, консервативну мораль та бунтувало проти лицемірства етичних норм буржуазного суспільства, шлях до гармонії між людиною і колективом через самовдосконалення індивіда на основі глибокого пізнання і використання законів природи. Згодом він вибудував цілісну етико-філософську систему вдосконалення людини, суспільства і людства і назвав її конкордизмом»82. На основі глибокого вивчення моралі, філософії, релігії, етики, естетики і психології Володимир Винниченко визначив принципи перебудови та гармонізації взаємостосунків людини і суспільства, що їх він виклав спершу в «Листах до юнака» (1928–1930 pp., інша назва — «Щастя»), в романі «Вічний імператив» (1936) і нарешті узагальнив у трактаті «Конкордизм» (1945).

Роман «Сонячна машина» визрів унаслідок заперечення письменником і мислителем тих засобів і форм науково-технічного прогресу, які продукував фінансово-промисловий комплекс Західної Європи і які, на його думку, витворювали нічим не обмежену монополію капіталу на індивідуальну свободу кожного члена суспільства. Навіть більше, саме процес монополізації фінансово-промислового капіталу вів, на його думку, до порушення стабільності світу, викликав соціальні конфлікти, стимулював агресивність держав, витворював благодатний ґрунт для появи фашизму. Саме тому в центрі сюжетного розвитку роману й з’явилася постать президента Об’єднаного Банку, гумового фабриканта Мертенса, що уособлювала необмеженість влади фінансово-промислового капіталу. Саме такі, як Мертенс, як нафтовий король Європи, Америки і Азії Брайтон, як інші фінансисти, промисловці, банкіри, і творили незримо повсякчасну конфліктну напруженість у політичній атмосфері світу. Саме вони диктували президентам держав, міністрам, парламентаріям свою волю, змушуючи їх цинічно приховувати за завісою слів справжній характер і розвиток подій.

Володимир Винниченко чутливо зреагував на потреби надмірно ідеологізованої читацької публіки радянської України, якій закладали у свідомість стереотипи сприйняття буржуазного світу. Мовляв, відбувалося класове розмежування капіталістичного суспільства, фінансово-промисловий капітал посилював гонку озброєнь з метою знищити першу в світі соціалістичну державу, виношував плани владарювання над світом, провокуючи військові перевороти, анексії та агресії. Усе це накладалося на реальні події в Європі, зокрема на утвердження фашизму в Італії, на драматичні події в Іспанії, Болгарії, Угорщині, в Німеччині, пов’язані з обмеженням дії демократичних законів і діяльності парламентів. Одне слово, роман мав конкретного адресата — молоду, ідеологізовану, виховану на класовому принципі нову радянську людину, яка всі скрути пореволюційної дійсності повинна вбачати в наявності підступного класового ворога в своєму суспільстві та в капіталістах, які щільним кільцем оточили юну «Республіку Рад». І далеко не випадково орган харківської комсомолії робив висновок, що «філософія Винниченка, звичайно, далеко не співзвучна нашому розумінню класової боротьби, але поза цим основним застереженням «Сонячна машина» один з кращих художніх творів нашої літератури»83.

У романі багато чого сприймалося беззастережно: і сатиричне зображення, а отже — безжалісне розвінчання некоронованого короля Німеччини Мертенса та його спільників, і безсилля відмираючої аристократії в особі графа Адольфа фон Елленберга, особливо ж князя Альбрехта та його доньки — принцеси Елізи, яка замірилася відродитися коханням до геніального творця Сонячної машини, плебея Рудольфа Штора, і ефемерна влада Світового Конгресу, який символізує безпорадну перед агресивністю диктаторських режимів реальну Лігу націй, поразки контрреволюційних «Друзів Ладу» та агресивних Східних Держав, і — що головне! — перемога Сонячної машини на всій планеті. Як це перегукується з доктриною світової революції, з утвердженням неминучості переможного крокування планетою ленінських ідей, які принесуть поневоленим народам соціальне й національне визволення, вільну працю, свободу і справедливість! Тоді за що роман «Сонячна машина» судили, чому його не сприймала ідеологічно пильна літературна критика? Безперечно, важливу роль у цьому неприйнятті відігравала сама постать Винниченка-політика, але основним було те, що письменник накреслював не ті шляхи досягнення соціалістичного ідеалу, на які вказувала комуністична ідеологія. Замість того, щоб головною рушійною силою в боротьбі проти світу визиску і капіталу робити пролетаріат на чолі з комуністичною партією, Винниченко ці функції передає геніальному винаходові — Сонячній машині та групі фанатиків — прихильників індивідуального терору, об’єднаних у секту під назвою ІНАРАК (Інтернаціональний авангард революційних акцій). А де народні маси? Народ повинен працювати тяжко, в поті чола — витворювати необхідну силову енергію для тієї ж Сонячної машини, яка споживає людський піт і рослинну тканину, відповідно їх переробляє і постачає чудодійну поживну їжу. Неможливо було змиритись і з тим, що оцей кровопивця Мертенс і хижа, холодна Еліза у фіналі роману разом зі своїми недавніми ворогами — інаракістами борються за торжество ідей «сонцеїзму». Отже, для Винниченка, виявляється, головне — не соціальні інстинкти, не класове чуття, не ідейна згуртованість гноблених мас, а біологічне, закладене в природі людини, одвічне прагнення до щастя і мирної творчої праці. Та звичайний читач, до речі, на той час ще не остаточно заідеологізований, на ці ідейні фактори особливо не зважав. Його захоплювали й авантюрний сюжет роману, й утопічна історія Сонячної машини, й любовно-еротичні «контрапункти» у стосунках героїв твору, і динамічна зміна сюжетних сцен і вчинків персонажів, і фабульне та стильове експериментування, що його письменник завжди продукував інтенсивно, дбаючи про читабельність своїх творів. Він зважав і на те, що початок XX ст. заявив про себе багатьма геніальними винаходами, які стимулювали появу блискучих науково-фантастичних романів, соціальних утопій і антиутопій. Не випадково рецензенти «Сонячної машини» зіставляли роман В.Винниченка з утопіями А.Франса, Дж.Лондона, Ф.Годвіна, А.Кларка, Г.Уельса, з творами К.Чапека і, зокрема, з відомішими читачам романами О.Толстого («Гіперболоїд інженера Гаріна»), І.Еренбурга («Трест Д. Е.»), Ю.Смолича («Останній Ейджевуд»).

Колосальна читацька зацікавленість «Сонячною машиною» окрилила В.Винниченка. Він дізнався, що в Харкові 1928 р. роман вийшов у перекладі російською мовою, 1930 р. з’явилося третє видання роману. І це його радувало. Письменник почав збирати матеріали для продовження цього твору, замірявся переробити фінал, зокрема хотів розгорнути інше сюжетне вивершення ідеї владарювання над світом, яку виношували Мертенс та його однодумці. Але політична ситуація в Україні почала напружено ускладнюватися. Вже наступного року — після тріумфального читацького маршу роману по Україні в 1928 р. — офіційний літературний критик Самійло Щупак у доповіді на 11-му з’їзді Всеукраїнської спілки пролетарських письменників (ВУСПП) про стан української марксистської критики назвав «серйозною помилкою редакції журналу «Критика» (1928 p., №2) публікацію статті професора Олександра Білецького «“Сонячна машина” В.Винниченка», засудив її як формалістичну, бо присвячена вона «Сонячній машині», яка викликала гостру дискусію та спричинилася мало не до класової боротьби на ідеологічному фронті України...»84.

І справді, мало не спричинилася ця книга до збройної класової боротьби, якщо слідувати логіці творців ганебного судового процесу над українською інтелігенцією, яка начебто з метою повалення радянської влади організувала контрреволюційну організацію «Спілка визволення України». Науковий співробітник Всеукраїнської академії наук, керівник Інституту української наукової мови Григорій Холодний змушений був зізнатися, що під його керівництвом у 1926 р. була створена підпільна контрреволюційна організація «ІНАРАК», яка наприкінці 1927 р. влилася до «Спілки визволення України»85.

Очевидно, що органи НКВС уважно прочитали «Сонячну машину» Володимира Винниченка та в диявольський спосіб запозичили для свого політичного сценарію розправи над українськими інтелігентами назву тієї ж міфічної анархо-змовницької організації під назвою ІНАРАК, яку витворила уява талановитого митця.

Чи міг передбачити Володимир Винниченко, що через кілька років його ім’я буде безжально викреслене з історії української літератури, книги вилучатимуться з масових бібліотек і знищуватимуться, а тих, хто посміє їх зберігати й читати, судитимуть, відправлятимуть у табори?..

За «Сонячною машиною» з’явилися нові, «стимульовані» пригодницькою фабулою романи: «Поклади золота» (1927 р. написаний, опублікований 1988 p.), «Вічний імператив» (неопублікований), «Лепрозорій» (Вітчизна. — 1999. — №1–2. — С. 2–64; №3–4. — С. 22–73; №5–6. — С. 20–81), «Нова заповідь» (опублікований французькою мовою 1949 p., українською — 1950 р.) і «Слово за тобою, Сталіне!», який з’явився друком у Нью-Йорку 1971 р. і лише 1990 р. в Україні. В.Винниченко розгорнув долю української родини Іваненків — братів Марка, Степана, Сергія і Євгена та їхніх дружин, дітей — у чорні роки сталінських репресій 30–40-х pp. Колишні члени партій есерів, брати, крім Євгена, який став священиком, вступили до комуністичної партії й пов’язали себе з цією репресивною системою, яку начебто підточувала таємна організація «термітів». Про це сказав засуджений на 20 років каторги Марко — учасник харківської змови й замаху на Дев’ятого, члена ЦК компартії, — своєму братові Степанові — секретному співробітникові МДБ.

«Слово за тобою, Сталіне!» закінчується викладом на засіданні Політбюро ЦК ВКП(б) його членом тов. Дев’ятим нової соціально-політичної доктрини — доктрини трудової колектократії. Заради цієї сцени, заради проголошення концепції «визволення трудящих од експлуатації і визволення світу від страхіття війни»86, по суті, й творився цей останній у творчій біографії письменника роман.

Володимир Винниченко підходив до написання твору раціонально, бажаючи ще раз, після книги «Нова заповідь», звернутися до людства з ідеєю колектократії, яку він виношував багато десятиліть. Як відомо, перші концептуальні начерки ідеї вільної праці зустрічаються ще в романі «Хочу!» (1915). Новий роман «Слово за тобою, Сталіне!» був для втомленого роками та безуспішною боротьбою за «мир без бомб і барикад» письменника ще однією спробою, як він писав у «Щоденнику» 19 червня 1950 p., «навести напівбожевільне суспільство на інший шлях погодження змагання».

Та головне, що цікавило передусім автора роману, — це можливість ефективного впровадження ідеї колектократії у свідомість і керівників держав, і цілих народів. Певною мірою його окрилював успіх «Нової заповіді» — не великий, не такий, на якого очікував Володимир Винниченко, бо ж для нього було важливим передусім практичне впровадження виношеної ним ідеї миру на основі повсюдного прийняття до реалізації соціально-політичної та морально-етичної програми «конкордизму». Ідеї Володимира Винниченка падали на спраглий, благодатний ґрунт. Після такої кривавої війни з багатомільйонними жертвами, якою була війна проти фашизму, людство жадало миру, спокою, добробуту й віри в щасливе майбутнє. Жило переконання, що після жахливої катастрофи жодна країна світу не наважиться на таку авантюру, якою є війна. Тим більше, коли з’явилася тотальна смертоносна зброя — атомна бомба...

Можна припускати, що письменник плекав надію заінтригувати Сталіна ідеєю трудової колектократії та устами Дев’ятого проголошував те, що виношував у собі і що, на його переконання, було тим найменшим компромісом, на який міг би піти Сталін. Він пропонував Сталіну новітню роль Месії, сподіваючись, що ця роль імпонуватиме непомірно честолюбному «вождеві всіх народів». Хитрість Володимира Винниченка була й наївною і водночас небезпідставною. Ідею трудової колектократії він сподівався «продати» тому, хто міг би її «купити», себто тому, хто мав силу і хворобливе бажання ощасливлювати знедолених та бідних у дешевий спосіб.

Ідея колектократії була домінантною для цього роману від самого початку, вона — основна ідейно-концептуальна мета його творення, а «термітизм» — то своєрідний засіб для художньої її реалізації.

Не слід забувати, що ще у вересні 1933 р. Володимир Винниченко написав листа до Політбюро ЦК КП(б)У з копією до Політбюро ВКП(б) й особисто — Сталіну, в якому досить прихильно згадав про роль Сталіна в його переговорах із керівниками партії та уряду 1920 p., а 15 липня 1936 р. — особистий лист до Сталіна, попереджаючи про небезпеку війни з фашизмом і пропонуючи йому концепцію «мирного розв’язання питання про Україну».

Але не треба безоглядно вірити в повну заангажованість Володимира Винниченка наміром зацікавити й витверезити політичних діячів концепцією колектократії.

Для Володимира Винниченка головним чинником була ідея, що її він сформулював як «ідею миру на землі» і яка могла б знайти практичне застосування в системі господарювання на принципах колектократії. «Термітизм» — це художній символ, який сприяв образному втіленню ідеї, тому він і не був, і не міг бути винесений у заголовок твору «Терміти»; інша річ, наскільки естетично ефективно він, цей символ, діяв у самому романі. Надуманість його очевидна, як і образна реалізація. І тут я не можу беззастережно погодитися з професором Григорієм Костюком, який вважає, що «читачі роману «Слово за тобою...» побачать, як у ньому логіка мистецтва перекреслює логіку соціології. Або, точніше, як соціологічна концепція, в процесі образного мислення, стає лиш засобом в осягненні мистецької правди»87.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.