Амос Оз

Повість про любов і темряву

Переклад з івриту Віктора Радуцького та Оксани Пендерецької

Примітки й словник Віктора Радуцького

УДК 82-3

О 46

Оз Амос

Повість про любов і темряву / Амос Оз ; пер. з івриту Віктора Радуцького та Оксани Пендерецької. — Чернівці : Книги — ХХІ, 2024. — 672 с.

ISBN 978-617-614-404-5 (паперове видання)

ISBN 978-617-614-560-8 (електронне видання)

«Повість про любов і темряву» — це зворушлива й відверта автобіографія у формі роману. В центрі оповіді дитинство і юність автора в Єрусалимі середини минулого століття, звідки він прямує слідами своїх батьків до Одеси й Рівного, відтворюючи історію кількох поколінь з їхніми особистими драмами, втраченими ілюзіями і зруйнованими мріями. Ці глибоко індивідуальні траєкторії людських доль, любовно вихоплені спостережливим і чуйним оком з пітьми забуття, майстерно сплітаються в історію становлення єврейської держави, на тлі якої відбувається формування особистості письменника — хлопчика, що намагається віднайти матір, поглинуту темрявою.

Книга видана за підтримки Канадського благодійного фонду Ukrainian Jewish Encounter / Українсько-Єврейська Зустріч.

Усі права застережено.

Жодну частину з цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва.

A TALE OF LOVE AND DARKNESS

Copyright © 2003, Amos Oz

All rights reserved

ISBN 978-617-614-404-5 (паперове видання)

ISBN 978-617-614-560-8 (електронне видання)

© Книги — ХХІ, 2024, видання українською мовою

© Віктор Радуцький та Оксана Пендерецька, 2024, переклад

© Анна Стьопіна, 2024, обкладинка

Лист до моїх читачів в Україні

Український переклад моєї книги «Повість про любов і темряву» — подія для мене вельми визначна й зворушлива.

Та насамперед я хочу сказати кілька слів про перекладачів цього мого роману.

Віктор Радуцький з Єрусалима, мій дорогий друг і перекладач моїх книг, випустив у світ десять моїх романів і книжку публіцистики російською мовою, деякі з моїх творів перекладені ним українською у співавторстві з відомими українськими літераторами. Віктор народився і виріс у Києві, українська, російська та їдиш — його рідні мови з дитинства, він уже близько сорока років живе в Єрусалимі й нині є одним з найвидатніших перекладачів івритської літератури, насамперед — російською мовою. Його співавторка-перекладачка Оксана Пендерецька живе у Чернівцях, вона — філологиня і психологиня — переклала низку книжок з польської та російської; українська, польська та російська — мови, знані для неї змалку. Я сподіваюся, що співпраця перекладачів з Ізраїлю та України, з Єрусалима й Чернівців дасть чудові плоди, а результат їхньої спільної роботи тепло зустрінуть українські читачі.

«Повість про любов і темряву» вже перекладена тридцятьма двома мовами, екранізована відомою акторкою Наталі Портман, яка до того ж зіграла у фільмі роль моєї матері, по всьому світі розійшлися мільйони примірників цієї книги. Проте переклад саме українською надзвичайно важливий для мене: понад сто сторінок у книзі змальовують дні дитинства моєї мами в місті Рівному на Заході України; на цих сторінках я повертаюся до коренів маминої родини, до її батьків і дідів, які досягали життєвих успіхів, працювали і розвивалися у Рівному, в селах довкола нього. Описи міста тих часів та життєустрою, які читач зустріне в книзі, я створював за розповідями самої мами про дні її дитинства; багато про що розповіли мені її сестри, тітки Соня та Хая з родини Мусманів. Із цих розповідей я дізнався про мальовничі пейзажі України, про її ліси, ріки, луки, про дівчат, які пасуть гусей; наче на власні очі бачив я дерев’яні хати та українські білені мазанки, чув церковні дзвони…

Не всі ці оповіді сповнені ностальгії та солодких спогадів, у багатьох з них чимало гіркоти і смутку. До історії взаємин євреїв і їхніх сусідів-українців (та й інших) вписані також чорні сторінки, що свідчать про ворожість до євреїв, переслідування і приниження, ненависть і жорстокість. Проте, без сумніву, є і свідчення про добросусідські стосунки, прояви взаємної цікавості до життя близького сусіда, якому часом простягалася рука допомоги.

«Повість про любов і темряву» — принаймні частково — моя розповідь про Україну, переклад цієї книги українською — це певним чином дещо запізніле повернення додому.

Колискові українською мовою, які співала мені мама, дотепер звучать у моїй пам’яті, а в історіях, які мама розповідала мені перед сном, дуже часто лунало слово «Україна». І пісні, й розповіді, й історії мама перекладала для мене івритом. По роках, коли я читав Гоголя, його «Вечори на хуторі біля Диканьки» (у перекладі івритом), мені часом здавалося, що колись я вже побував у цих краях, я вже милувався цими пейзажами, зустрічав цих людей.

Минуло вісімдесят років, відколи родина Мусманів, родина моєї матері, залишила свій дім на вулиці Дубенській у місті Рівному…

Старі рани поступово гояться, і настав час поговорити: які вони, єврейські гени, що дотепер існують і збагачують культуру України? Але також і запитати: які вони, українські гени в нашому фольклорі, в нашій ізраїльській культурі, гени, що надають їй особливого відтінку, особливого колориту?

Моя дружина Нілі, а слідом за нею і моя старша дочка Фаня, названа на честь моєї матері Фані, побували в Україні, розшукали старий дім, що дотепер стоїть на тому ж місці на вулиці Дубенській у Рівному. Цей старий дім, з якого родина моєї матері, залишивши Україну, виїхала в Ерец-Ісраель, символізує для мене те, що ми в Ізраїлі називаємо «замиканням кола».

З величезним хвилюванням, з глибокими почуттями — Амос Оз, 16 листопада 2017 року

1

Я народився і виріс у малесенькій квартирці з низькими стелями. Вона мала близько тридцяти квадратних метрів і розташована була на найнижчому поверсі. Батьки спали на канапі, яка, коли її вечорами розсували, займала ледь не всю їхню кімнату. Рано-вранці цю канапу, траплялося, заштовхували саму в себе, постіль ховали у пітьму нижнього ящика, матрац перевертали, все зачиняли, закріплювали, застеляли світло-коричневим покривалом, розкидали кілька вишитих подушок у східному стилі — і не залишалося жодних доказів нічного сну. Таким робом кімната батьків слугувала і спальнею, і кабінетом, і бібліотекою, і їдальнею, і вітальнею.

Навпроти розташовувався мій закамарок — стіни його були пофарбовані у світло-зелений колір, половину простору займала пузата шафа для одягу. Темний коридор, вузький і низький, злегка вигнутий, схожий на викопаний в’язнями для втечі підземний хід, з’єднував ці дві кімнатки з кухонькою і закапелком вбиральні. Тьмяна електрична жарівка, замкнута в залізній клітці, ледь освітлювала цей коридор, і каламутне світло це не згасало навіть удень. У кімнаті батьків і в моїй було по одному віконцю. Захищені залізними жалюзі, вони, здавалося, старанно кліпали, щосили намагаючись побачити схід, але бачили лише притрушений порохами кипарис та паркан з нетесаного каменю. А кухня і вбиральня крізь своє заґратоване віконце визирали у дворик, залитий бетоном і оточений високими, наче тюремними, стінами. Там, у цьому дворику, куди не проникав жоден сонячний промінь, повільно вмирала квітка герані, посаджена в іржаву бляшанку з-під оливок. На підвіконнях у нас завжди стояли щільно закриті банки з соленими огірками, а також кактус, який окопався у заповненій землею вазі, що через тріщину була змушена перекваліфікуватися на звичайний квітковий горщик.

Квартира ця була напівпідвальною: нижній поверх будинку було вирубано у схилі гори. Ця гора сусідила з нами через стіну — мати такого сусіда було нелегко: занурений у себе, мовчазний, спорохнілий, меланхолійний, зі звичками застарілого холостяка, що завжди суворо оберігав повну тишу, занурений у дрімоту, в зимову сплячку, цей сусід-гора ніколи не пересував меблів, не приймав гостей, не здіймав галасу й не завдавав клопотів. Та через дві спільні з нашим печальним сусідом стіни до нас просочувався легкий, але невибавний запах плісняви, ми постійно відчували вогкий холод, пітьму й безгоміння.

Так виходило, що впродовж усього літа в нас зберігалося трохи зими. Гості, траплялося, казали:

— Як у вас приємно в день, коли з пустелі дме розпечений вітер, як негаряче й спокійно, навіть, можна сказати, прохолодно. Але як ви тут влаштовуєтеся взимку? Чи не пропускають стіни вогкості? Чи не діє все це взимку дещо гнітюче?

*

Обидві кімнати, кухонька, вбиральня й особливо коридор, що їх з’єднував, були темними. Увесь дім був заповнений книгами: батько читав шістнадцятьма чи сімнадцятьма мовами й розмовляв одинадцятьма (усіма — з російським акцентом). Мама розмовляла чотирма чи п’ятьма мовами і читала сімома чи вісьмома. Якщо вони хотіли, щоби я їх не зрозумів, то розмовляли одне з одним російською чи польською. (Вони досить часто хотіли, щоби я їх не розумів. Коли одного разу мама випадково у моїй присутності сказала про когось івритом «племінний жеребець», батько сердито осадив її: «Што с табой? Развє ти нє відіш, што мальчік рядам с намі?»1.

Спираючись на власні уявлення про культурні цінності, книги вони читали головним чином німецькою та англійською, а сни, що навідували їх уночі, бачили, вочевидь, на їдиші. Але мене вони вчили лише івриту: можливо, через побоювання, що знання мов зробить мене беззахисним перед спокусами Європи, такої прекрасної і такої вбивчо небезпечної.

В ієрархії цінностей моїх батьків Захід займав особливе місце: що «західніше», то вища культура. Толстой і Достоєвський були близькі їхнім «руським» душам, і все ж мені здавалося, що Німеччина — навіть незважаючи на Гітлера — уявлялася їм країною більш культурною, ніж Росія і Польща, а Франція випереджала в цьому сенсі й Німеччину. Англія у їхніх очах стояла вище за Францію. Що ж до Америки, то тут вони перебували у певних сумнівах: хіба там не стріляють в індіанців, не грабують поштові потяги, не миють золото й не полюють на дівчат, як на здобич?..

Європа була для них жаданою і забороненою Землею Обітованою — краєм дзвіниць, церковних бань, мостів, площ, брукованих давніми кам’яними плитами, вулиць, якими біжать трамваї, краєм покинутих сіл, цілющих джерел, лісів, снігів, зелених лук…

Слова «хата», «лука», «дівчина, що пасе гусей» приваблювали й хвилювали мене все моє дитинство. Від них линув чуттєвий аромат справжнього світу — сповненого безтурботності, далекого від запорошених бляшаних дахів, звалищ, зарослів колючок, випалених пагорбів Єрусалима, що задихається під гнітом розпеченого літа. Варто було лише прошепотіти «лука», одразу ж чулось мені дзюркотіння струмка, мукання корів і передзвін калаталець на їхніх шиях. Заплющивши очі, бачив я прекрасну дівчину, що пасе гусей, і вона здавалася мені до сліз сексуальною — задовго до того, як я що-небудь дізнався про секс.

*

По довгому часі я дізнався, що Єрусалим у двадцяті — сорокові роки, під час британського мандата, був містом приголомшливо багатої та різноманітної культури. Це було місто великих підприємців, музикантів, учених і письменників. Тут творили Мартін Бубер, Ґершом Шолем, Шмуель Йосеф Аґнон та багато інших визначних мислителів і діячів мистецтва. Іноді, коли ми йшли вулицею Бен-Єгуди чи бульваром Бен-Маймона, батько шепотів мені: «Он там іде вчений зі світовим іменем». Я не розумів, що він має на увазі. Я думав, що «світове ім’я» пов’язане з хворими ногами, тому що досить часто слова ці стосувалися якого-небудь стариганя, який навіть улітку був одягнений у костюм із цупкої вовни і ціпком намацував дорогу, бо ноги його ледь пересувалися.

Єрусалим, на який з пошаною поглядали мої батьки, лежав далеко від нашого кварталу: цей Єрусалим можна було знайти в Рехавії, що тонула в зелені й звуках рояля, у трьох-чотирьох кафе з позолоченими люстрами на вулицях Яфо і Бен-Єгуди, в залах YMCA^2, в готелі «Цар Давид»… Там єврейські й арабські поціновувачі культури зустрічалися з ґречними освіченими британцями широких поглядів, там, спираючись на руку джентльменів у темних костюмах, пливли і пурхали млосні жінки з довгими шиями, у бальних сукнях, там проходили музичні й літературні вечори, бали, чайні церемонії та витончені бесіди про мистецтво… А може, такий Єрусалим — з люстрами та чайними церемоніями — і не існував зовсім, а був лише в уяві мешканців нашого кварталу Керем-Авраам, де жили бібліотекарі, вчителі, чиновники, палітурники. У будь-якому разі той Єрусалим не стикався з нами. Наш квартал, Керем-Авраам, належав Чехову.

Коли, роки по тому, я читав Чехова (в перекладі івритом), то не сумнівався, що він один з нас: адже дядя Ваня жив просто над нами, доктор Самойленко схилявся наді мною, обмацуючи своїми широкими долонями, коли я хворів на ангіну чи дифтерит, Лаєвський з його вічною схильністю до істерик був маминим двоюрідним братом, а Тригоріна ми, бувало, ходили слухати до Народного дому на суботні ранки.

Звісно, російські люди, що оточували нас, були цілком різними — так, було багато толстовців. Деякі з них виглядали точнісінько як Толстой. Побачивши вперше портрет Толстого — коричневу світлину в книжці, я був упевнений, що багато разів зустрічався з ним у наших місцях. Він проходжувався вулицею Малахі чи спускався вулицею Овадії — величний, як праотець Авраам, голова його не покрита, сива борода розвівається на вітрі, з очей сипляться іскри, в руці ломака, що слугує йому за костур, його селянська сорочка, випущена поверх широких штанів, підперезана грубою мотузкою.

Толстовці нашого кварталу (батьки називали їх на івритський лад — «толстойщики») були всі войовничими вегетаріанцями, захисниками моралі, вони прагнули виправити світ, усіма силами душі любили природу, любили все людство, любили кожну живу істоту, ким би вона не була, їх надихали пацифістські ідеї і переповнювала непозбутня туга за трудовим життям, простим і чистим. Усі вони пристрасно мріяли про справжню селянську працю, в полі чи у фруктовому саду, але навіть власні невибагливі кімнатні квіти у горщиках їм виростити не вдавалося: чи то поливали їх настільки завзято, що квіти віддавали Богу душу, чи то забували поливати. А можливо, винна в цьому була ворожа нам британська адміністрація, що мала за звичку сильно хлорувати воду.

Деякі з толстовців зійшли, здавалося, просто зі сторінок романів Достоєвського: підточувані душевними муками, вони безперервно ораторствували, розчавлені власними інстинктами, охоплені ідеями. Та всі вони, і толстовці, і «достоєвці», всі ці мешканці кварталу Керем-Авраам насправді вийшли «з Чехова».

Усе, що простягалося за межами нашого маленького світу і звучало для мене як одне слово — весьсвіт, звалося у нас зазвичай великий світ. Але були в нього й інші імена: освічений, зовнішній, вільний, лицемірний. Я пізнавав цей світ за допомогою колекції марок: Данциґ, Богемія і Моравія, Боснія і Герцеґовина, Убанґі-Шарі, Тринідад і Тобаґо, Кенія — Уґанда — Танґаньїка. Весьсвіт був далеким, вабливим, чарівним, проте сповненим небезпек і ворожим до нас: євреїв не люблять — тому що вони розумні, гострі на язик, тому що вони досягають успіху, але також і тому, що вони галасливі й, головне, рвуться бути попереду всіх. Не подобається й те, що ми робимо тут, у Ерец-Ісраелі: надто вже очі в людей завидющі — їм не дає спокою навіть цей клаптик землі, де немає нічого, крім боліт, скель і пустелі. Там, у великому світі, всі стіни були вкриті підбурливими написами: «Жиди, забирайтеся до Палестини!». От ми й прибули до Палестини, і тепер весьсвіт підвівся й верещить: «Жиди, забирайтеся з Палестини!».

Не лише весьсвіт, але навіть Ерец-Ісраель була далекою від нас: десь там, за горами, формується нова порода євреїв-героїв, порода засмаглих міцних мовчазних ділових людей, зовсім не схожих на євреїв, що жили в діаспорі, зовсім не схожих на мешканців кварталу Керем-Авраам. Хлопці й дівчата — першопрохідці, які освоювали нові землі, наполегливі, смагляві від сонця, небагатослівні, вони зуміли поставити собі на службу навіть нічну темряву. І в стосунках хлопців з дівчатами, рівно ж як і в стосунках дівчат з хлопцями, вони вже зламали всі заборони, прорвали всі перепони. Вони нічого не соромляться.

Мій дідусь Александр якось зауважив:

— Вони вірять, що в майбутньому це буде зовсім просто — хлопець зможе підійти до дівчини і попросити у неї це, а можливо, дівчата навіть не чекатимуть на таке прохання, а самі запропонують це, як пропонують склянку води.

Короткозорий дядько Бецалель обурено заперечив, намагаючись зберегти ввічливий тон:

— Але ж це більшовизм найвищої проби! Ось так просто зруйнувати чари таємниці?! Так просто скасувати усіляке почуття? Перетворити наше життя на склянку теплої води?!

Дядько Нехемія зі свого кутка зненацька затягнув, чи то підвиваючи, чи то рикаючи, як загнаний звір, куплет з пісні:

Ой, мамо, важкий він і довгий, мій шлях,

Сте-жи-ина блука манівця-ми.

Бреду я — і місяць висить в небе-сах,

Він ближче до ме-не, ніж ма-ма…

Тут тітка Ціпора втрутилася:

— Ну хватіт, давольна. Ви всє с ума пасхаділі? Вєдь мальчік вас слушаєт!3

І тут усі перейшли на російську.

*

Першопрохідці, які освоювали нові землі, існували десь за нашим горизонтом, десь у долинах Ґалілеї та Самарії. Загартовані хлопці з гарячими серцями, здатні зберігати спокій та поміркованість. Міцні, гарно збудовані дівчата, щиросерді й стримані, наче вони вже все осягнули, все знають, і ти також їм зрозумілий, і зрозуміле те, що змушує тебе ніяковіти і збиває з пантелику, але попри це вони ставляться до тебе доброзичливо й шанобливо — не як до дитини, а як до чоловіка, який поки що просто на зріст не вдався.

Такими я уявляв їх, цих хлопців і дівчат, які освоювали нові землі, — сильними, серйозними, володарями якоїсь таємниці. Вони могли, зібравшись у коло, співати пісні, що пронизували серце любовним щемом, і легко переходити від них до пісень жартівливих чи сповнених зухвалої пристрасті й жахаючої відвертості, що змушувала паленіти. Вони завиграшки могли піти в бурхливий, несамовитий танець, доводячи себе до екстазу, і водночас вони здатні були до серйозних роздумів на самоті. Їх не лякало життя в курені, збудованому просто в полі, і жодна важка праця. Вони жили за своїми пісенними заповідями: «Віддано наказ — ми завжди готові!», «Хлопці твої принесли тобі мир на плузі, сьогодні вони несуть тобі мир на гвин-тів-ках», «Куди б нас не відправили — ми підемо»4. Вони вміли гарцювати на необ’їждженому коні й керувати гусеничним трактором, володіли арабською, їм були знайомі потаємні печери й річища пересохлих річок, вони вміли поводитися з револьвером і ручною гранатою, і водночас вони читали вірші та філософські книги, були ерудитами, що здатні відстояти власну думку, але приховують свої почуття. І часом по півночі, при світлі свічки, приглушеними голосами сперечалися вони у своїх наметах про сенс життя і про проблеми жорстокого вибору — між коханням і обов’язком, між інтересами нації і справедливістю.

Іноді я з приятелями ходили на господарський двір компанії «Тнува», де розвантажували машини з доставленою на переробку сільськогосподарською продукцією. Я хотів побачити їх — прибулих на цих ущерть завантажених машинах з-за темних гір, їх, «припорошених піском, підперезаних ременями, взутих у важкі черевики»5… Я, траплялося, крутився довкола них, вдихаючи пахощі лугових трав, п’яніючи від ароматів далеких просторів. Там, у них, воістину вершаться великі справи: там будують нашу країну, виправляють світ, створюють нове суспільство, залишаючи відбиток не лише на ландшафті, а й на самій історії, там розорюють поля, саджають виноградники, там творять нову поезію, там, озброєні, вони летять кіньми, відстрілюючись від арабських банд, там з нікчемного тліну людського народжується войовничий народ.

Потайки я мріяв, що одного чудового дня вони візьмуть мене з собою. І я увіллюся до войовничого народу. І моє життя теж переплавиться на нову поезію, стане чистим, чесним і простим, як склянка джерельної води в день, коли дме палючий вітер пустелі — хамсин.

*

За темними горами був ще й тодішній Тель-Авів, місто, що живе бурхливим життям, звідки приходили до нас газети й чутки — про театр, оперу, балет, кабаре, про сучасне мистецтво і партії, звідки долітало до нас відлуння гарячих дискусій та уривки вельми туманних пліток. Там, у Тель-Авіві, були визначні спортсмени. А ще там знаходилося море, і в цьому морі було повно засмаглих євреїв, які вміли плавати. А в Єрусалимі — хто вмів плавати? Хто взагалі чув коли-небудь про євреїв, які плавають? Адже це цілком інші гени. Мутація. «Як чудо народження метелика з гусені…»6

Була якась таємна принадність у самому слові Тельавів. Коли його промовляли, в моїй уяві виникав образ такого собі міцного, на совість змайстрованого хлопця — поета-робітника-революціонера — у блакитній майці й кашкеті, вдягнутому з недбалою дженджикуватістю, засмаглого, плечистого, кучерявого, з сигаретою «Матосян» у зубах. Таких називають «друзяка-хлопець», і вони чуються своїми в усьому світі. Цілий день він тяжко працює — брукує дороги, трамбує гравій, вечорами грає на скрипці, ночами у піщаних дюнах під світлом повного місяця танцює з дівчатами або співає душевні пісні, а на світанку дістає зі схрону пістолет чи автомат «Стен» і йде, невидимий, у темряву — захищати поля й мирні оселі.

Яким же далеким був від нас Тель-Авів! Упродовж усіх своїх дитячих років я був у ньому не більше п’яти-шести разів: ми, бувало, їздили на свята до тітоньок — маминих сестер. Як порівняти з нинішніми днями в тодішньому Тель-Авіві й світло було зовсім іншим, ніж у Єрусалимі, і навіть закони гравітації діяли цілком інакше. У Тель-Авіві ходили, наче астронавт Ніл Армстронґ на Місяці — що не крок, то стрибок і ширяння.

У нас в Єрусалимі завжди ходили, як учасники похорону або як ті, хто, запізнившись, входить до концертної зали: спочатку торкаються землі носаком взуття й обережно намацують твердь під ногами. Відтак, поставивши вже всю ступню, не поспішають зсунути її з місця: нарешті, по двох тисячах років, віднайшли ми право поставити свою ногу в Єрусалимі, тож не поступимося надто скоро. Варто підняти ногу, миттю з’явиться хтось інший і відбере у нас цей шматок нашої землі, цю «єдину овечку вбогого»7, як каже івритське прислів’я. З іншого боку, якщо вже ти підняв ногу, не поспішай опустити її знову: хто знає, який клубок гадюк, що виношують огидні задуми, кишить там. Хіба впродовж тисячоліть не платили ми криваву ціну за власну необачність, знову й знову потрапляючи до рук гнобителів, через те що ступали, не перевіривши, куди ставимо ногу?

Приблизно так виглядала хода єрусалимців. Але Тель-Авів — оце так так! Усе місто — наче коник-стрибунець! Люди кудись мчали, і мчали будинки, і вулиці, і площі, і морський вітер, і пісок, і алеї, і навіть хмари в небесах.

Якось ми приїхали навесні, щоби провести нічну пасхальну трапезу в сімейному колі. Раннього ранку, коли всі ще спали, я одягнувся, вийшов з дому і попрямував у дальній кінець вулиці, щоб погратися на самоті на маленькій площі, де була одна чи дві лавки, гойдалка, пісочниця, кілька молоденьких дерев, на гілках яких уже виспівували птахи. За кілька місяців, на єврейський Новий рік — Рош га-Шана, ми знову приїхали до Тель-Авіва. Але… площі на колишньому місці вже не було. Її перенесли на інший кінець вулиці — з молодими деревцями, гойдалкою, пташками й пісочницею. Я був уражений: я не розумів, як Бен-Ґуріон і наші офіційні установи дозволяють чинити подібні речі? Як це так? Хто це раптом бере й пересуває площу? Що, завтра пересунуть Оливкову гору? Башту Давида біля Яфських воріт у Єрусалимі? Пересунуть Стіну плачу?

Про Тель-Авів говорили у нас із заздрощами, зверхністю, захватом і трохи — з таємничістю, наче Тель-Авів був певним секретним доленосним проєктом єврейського народу і тому краще говорити про нього якомога менше: адже і стіни мають вуха, і всюди кишать наші ненависники й ворожі агенти.

Тельавів: море, світло, блакить, пісок, будівельні риштовання, культурний центр «Огел Шем», кіоски на бульварах… Біле єврейське місто, прості обриси якого виростають серед цитрусових плантацій і дюн. Не просто місце, куди, купивши квиток, можна приїхати автобусом компанії «Еґед», а інший континент.

*

Упродовж багатьох років був у нас заведений особливий порядок, аби підтримувати постійний телефонний зв’язок з рідними, що мешкали в Тель-Авіві. Раз на три-чотири місяці ми телефонували до них, хоч ані в них, ані в нас телефона не було. Насамперед ми посилали тітці Хаї та дядькові Цві листа, у якому повідомляли, що дев’ятнадцятого числа поточного місяця (день цей припадає на середу, а щосереди Цві вже о третій годині завершує свою роботу в шпитальній касі) о п’ятій годині ми з нашої аптеки задзвонимо до їхньої аптеки. Листа відправляли заздалегідь, з таким розрахунком, щоби ми могли отримати відповідь. У своєму листі тітка Хая і дядько Цві відповідали нам, що середа дев’ятнадцятого числа, безумовно, підходить і вони, ясна річ, чекатимуть на наш дзвінок в аптеці ще до настання п’ятої години, та якщо трапиться так, що ми зателефонуємо пізніше, вони нікуди не втечуть — ми можемо не хвилюватися.

Я не пам’ятаю, чи вбиралися ми у свій найкращий одяг з нагоди походу до аптеки, щоби зателефонувати у Тель-Авів, але нітрохи не здивуюся, якщо вбиралися. Це було справжнє свято. Уже в неділю тато казав мамі:

— Фаню, ти пам’ятаєш, що цього тижня ми розмовляємо з Тель-Авівом?

У понеділок мама зазвичай нагадувала:

— Ар’є, не повертайся післязавтра пізно, а то мало що може статися?..

А у вівторок тато й мама зверталися до мене:

— Амосе, навіть не думай влаштувати нам якийсь сюрприз, чуєш? Навіть гадки не май захворіти, чуєш? Гляди лиш не застудись і не впади, протримайся до завтрашнього вечора.

Останнього вечора вони казали мені:

— Вкладайся спати раніше, щоби тобі вистачило сил для завтрашнього телефону. Я не хочу, щоби тим, хто слухатиме тебе, здавалося, наче ти не їв як слід…

Хвилювання все наростало. Ми мешкали на вулиці Амоса, аптека була за п’ять хвилин пішого ходу — на вулиці Цфанії, але вже о третій тато попереджав маму:

— Не зачинай зараз жодних нових справ, аби не виявилося, що часу обмаль.

— Та я якраз у повному порядку, а от ти зі своїми книгами, ти, гляди не забудь.

— Я? Забуду? Та ж я дивлюся на годинник що кілька хвилин. Та й Амос мені нагадає.

Ось так, мені всього лише п’ять чи шість років, а на мене вже покладено історичну місію. Наручного годинника у мене не було й бути не могло, тому щохвилини я бігав до кухні подивитися, що показує настінний, і, немов під час запуску космічного корабля, виголошував:

— Іще двадцять п’ять хвилин, іще двадцять, іще п’ятнадцять, іще десять з половиною…

І щойно я промовляв «десять з половиною», ми всі підводилися, як слід замикали квартиру й утрьох вирушали в дорогу: ліворуч — до бакалійної крамниці пана Остера, тоді праворуч — на вулицю Зхарії, згодом ліворуч — на вулицю Малахі, нарешті праворуч — на вулицю Цфанії, і одразу ж — до аптеки.

— Мир і благословення, пане Гайнмане. Як поживаєте? Ми прийшли зателефонувати.

Він, зрозуміло, знав, що в середу ми прийдемо зателефонувати нашим родичам у Тель-Авів, він також знав, що Цві працює у шпитальній касі, що Хая обіймає важливу посаду в жіночій раді Тель-Авіва, що син їхній Іґаель стане спортсменом, коли виросте, що їхні добрі друзі — відомі політичні діячі Ґолда Меєрсон і Міша Колодний, якого тут називають Моше Кол, але, незважаючи на це, ми йому нагадували:

— Ми прийшли зателефонувати родичам у Тель-Авів.

Пан Гайнман зазвичай відповідав:

— Так. Ясна річ. Сідайте, будь ласка.

І завжди розповідав свій незмінний анекдот про телефон. Одного разу на сіоністському конгресі у Цюриху з бічної кімнати, що прилягала до зали засідань, пролунали жахливі крики. Берл Локер, член виконкому Всесвітньої сіоністської організації, запитав Авраама Гарцфельда, організатора Сіоністської соціалістичної робітничої партії, що там за галас. Гарцфельд відповів йому, що це товариш Рубашов, майбутній президент Ізраїлю Залман Шазар, розмовляє з Бен-Ґуріоном, який знаходиться в Єрусалимі. «Говорить з Єрусалимом? — здивувався Берл Локер. — Так чому ж він не скористається телефоном?»

Тато казав:

— Зараз я наберу номер.

Мама:

— Ще рано, Ар’є. Ще є кілька хвилин.

Із чим батько зазвичай не погоджувався:

— Звісно, але поки ще нас з’єднають…

(У ті дні ще не було автоматичного зв’язку з Тель-Авівом.)

А мама:

— Але що буде, якщо нас миттєво з’єднають, а вони ще не прийшли?

На що батько відповідав:

— У такому випадку ми просто спробуємо зателефонувати ще раз.

— Ні, ні, вони хвилюватимуться. Вони можуть подумати, що проґавили нас.

Поки вони обмінювалися думками, наближалася п’ята. Батько піднімав слухавку, роблячи це стоячи, а не сидячи, і звертався до телефоністки:

— Доброго дня, люб’язна пані. Я прошу Тель-Авів, 648 (або щось подібне, ми жили тоді у світі тризначних чисел).

Бувало, що телефоністка казала:

— Будь ласка, зачекайте, пане, ще кілька хвилин, зараз розмовляє директор пошти, лінія зайнята.

Або ж іноді говорилося, що на лінії «пан Сітон» чи «сам пан Нашашибі», голова однієї з найбагатших арабських родин Єрусалима.

Ми трохи хвилювалися: що ж буде, як вони там, у Тель-Авіві?

Я просто-таки зримо уявляв собі його, цей єдиний дріт, що поєднує Єрусалим з Тель-Авівом, а через нього — з усім світом. І ось ця лінія зайнята. І допоки вона зайнята — ми відірвані від усього світу. Дріт цей тягнувся крізь пустелю, скелі, звивався серед гір і пагорбів. Це видавалося мені великим чудом, і я тремтів зі страху: що ж буде, якщо вночі зграя диких звірів зжере цей дріт? Чи погані араби переріжуть його? Чи заллє його дощем? Раптом трапиться пожежа, загоряться сухі колючки, що часто трапляється влітку? Хтозна… Десь там в’ється собі тонкий дротик, який так легко пошкодити. Його ніхто не охороняє, його безжалісно палить сонце. Хтозна… Я був сповнений вдячності до тих людей, що протягли цей провід, до людей мужніх і спритних, адже це зовсім не просто прокласти телефонну лінію з Єрусалима до самого Тель-Авіва. З власного досвіду я знав, як це складно: якось ми протягли провід з моєї кімнати до кімнати Еліягу Фрідмана, всього й відстані — два будинки й один двір, провід — звичайний шпагат, але скільки було проблем — і дерева дорогою, і сусіди, і сарай, і паркан, і сходи, і кущі…

По короткому очікуванні батько, припустивши, що начальник пошти чи «сам пан Нашашибі» вже закінчили розмовляти, знову піднімав слухавку і звертався до телефоністки:

— Перепрошую, люб’язна пані, мені здається, що я просив з’єднати з Тель-Авівом, номер 648.

А та казала:

— У мене це записано, мій добродію. Будь ласка, зачекайте (або: «Будь ласка, озбройтесь терпінням»).

На що тато відповідав:

— Я чекаю, добродійко моя, ясна річ, я чекаю, але люди чекають і на іншому кінці.

Цим він з усією можливою ввічливістю натякав їй, що, хоча ми люди культурні, є межа й нашій стриманості. Ми, звичайно, добре виховані, та ми не якісь там «фраєри». Ми — не безсловесна худоба, яку женуть на заріз. Це ставлення до євреїв — наче кожен може з них знущатися й робити з ними все, що заманеться, — з цим покінчено раз і назавжди.

І тут зненацька в аптеці дзвонив телефон, і від цього дзвінка завжди починало калатати серце й мурашки бігли по спині. Це була чарівна мить. А бесіда звучала приблизно так:

— Алло, Цві?

— Це я.

— Це Ар’є. З Єрусалима.

— Так, Ар’є, добридень. Це я, Цві. Як ви поживаєте?

— У нас усе в порядку. Ми дзвонимо до вас з аптеки.

— І ми з аптеки. Що нового?

— Нічого нового. Як у вас, Цві? Що скажеш?

— Усе в порядку. Нічого особливого. Живемо.

— Якщо немає новин — це теж непогано. І в нас немає новин. У нас усе гаразд. А як у вас?

— І в нас так само.

— Чудово. Тепер Фаня з вами поговорить.

І знову все те саме: що чувати? Що нового?

А згодом:

— Тепер Амос скаже кілька слів.

Ось і вся розмова.

Що чувати? Все гаразд. Ну, тоді ми знову невдовзі поговоримо. Раді були вас почути. І ми були раді вас почути. Ми до вас напишемо листа й домовимося, коли зателефонуємо наступного разу. Поговоримо. Так. Обов’язково поговоримо. Незабаром. До побачення, бережіть себе. На все добре. І вам також.

*

Та це не було смішно — життя висіло на тонкій волосині. Нині я розумію: вони зовсім не були впевнені, що справді поговорять наступного разу. Цього може й не відбутися: раптом цей раз — останній, бо хто знає, що ще станеться? Раптом спалахнуть заворушення, погроми, різанина, араби піднімуться й виріжуть усіх нас, прийде війна, настане велика катастрофа. Адже танки Гітлера, рухаючись у двох напрямках — з боку Північної Африки і з Кавказу, виявилися майже біля нашого порога. І хто знає, що на нас чекає ще…

Ця порожня бесіда зовсім не була порожньою — вона була лише невиразною. Мені, нинішньому, ті телефонні розмови показують, як важко було їм — усім, а не лише моїм батькам — виявити свої особисті почуття. Там, де йшлося про почуття громадянські, вони не відчували жодних труднощів, вони не боялися показати свої почуття, вони вміли говорити. О, як вони вміли говорити! Вони могли впродовж трьох-чотирьох годин сперечатися про Ніцше, Сталіна, Фройда, Жаботинського, сперечатися зі сльозами і пафосом, вкладаючи у це всю душу. І коли вони говорили про колективізм, про антисемітизм, про справедливість, про «аграрне» чи «жіноче» питання, про співвідношення мистецтва і життя, їхні бесіди звучали як музика. Та щойно вони намагалися висловити своє особисте почуття, виходило щось вимучене, сухе, можливо, навіть сповнене побоювань і страху. Це було результатом того пригнічення почуттів і тих заборон, що передавалися від покоління до покоління. Система заборон і гальм була подвоєною: правила поведінки європейської буржуазії множились на звичаї релігійного єврейського містечка. Майже все було «заборонено», чи «не прийнято», чи «негарно».

Крім того, у ті часи відчувався певний істотний дефіцит слів: іврит усе ще не став мовою достатньо природною та, без сумніву, не був мовою інтимною. Складно було передбачити наперед, що в тебе вийде, коли ти говориш івритом. У них ніколи не було цілковитої певності, що сказане не прозвучить комічно, і страх, смертельний страх виявитися смішними переслідував їх удень і вночі. Навіть люди, що, як мої батьки, добре знали іврит, не цілком вільно володіли ним. Вони розмовляли цією мовою, тремтячи від страху бути неточними, часто виправляли себе, наново формулюючи те, що сказали хвилину тому. Можливо, так почувається короткозорий водій, намагаючись навмання проїхати заплутаними провулками міста на автомобілі, який йому теж не знайомий.

Одного разу мамина подруга — вчителька Лілія Бар-Самха — прийшла до нас на суботню трапезу. Під час застільної бесіди наша гостя багаторазово повторювала, що вона «вражена до жаху», а раз чи два навіть сказала, що вона в «жахливій ситуації». Івритом це звучало «мацав мафліц», і вона, вочевидь, зовсім не підозрювала, що в нашому вуличному розмовному івриті слово «мафліц» означало ситуацію, коли хтось псував повітря. Почувши це, я не міг стриматися від бурхливого сміху, але дорослі не зрозуміли, що тут смішного, а можливо, просто вдали, що не розуміють. Те саме було, коли про тітку Клару говорили, що вона завжди псує смажену картоплю, пересмажуючи її. Вони тоді взяли біблійне слово «хурбан» (руйнування), співзвучне зі словом «харавон» (нестерпний жар), і за всіма правилами івритської граматики утворили дієслово «лехарбен», не знаючи, що івритом моїх однолітків це дієслово вже давно означало «справляти велику нужду». Коли мій батько говорив про гонку озброєнь, здійснювану наддержавами, або висловлював гнівне обурення з приводу рішення країн НАТО, які почали озброювати Німеччину, щоби створити противагу Сталіну, він використовував біблійне слово «лезаєн» (озброювати), не підозрюючи, що у розмовному івриті це слово має цілком інший зміст — «займатися сексом».

З іншого боку, батько завжди кривився, коли я, наводячи порядок, означав свої дії дієсловом «лесадер» — від «седер» (порядок). Дієслово це виглядало цілком невинним, і мені було незрозуміло, чому воно так дратувало тата. Батько мені, ясна річ, нічого не пояснював, а запитати було просто неможливо. По роках я дізнався, що ще до мого народження, у тридцяті роки, слово це означало «зробити її вагітною», або ще простіше — «переспати з нею» і після цього не одружитися. Тому, коли я вживав це слово щодо когось зі своїх приятелів, батько гидливо кривив вуста, морщив ніс, але, безумовно, нічого мені не пояснював — як можна!

Коли йшлося про особисті стосунки, вони не говорили івритом, і, можливо, у найбільш інтимні моменти вони взагалі не розмовляли. Мовчали. Над усім нависала тінь страху — видатися смішним або промовити щось смішне…

2

На перший погляд, найвищу сходинку престижу займали у ті дні піонери-першопрохідці, які освоювали нові землі. Але вони були далеко від Єрусалима — в долинах Ґалілеї, у пустелі, що простяглася вздовж Мертвого моря… Ми здалеку захоплювалися цими міцними замисленими хлопцями, чий образ на тлі трактора й зораних борозен красувався на плакатах, виданих Єврейським національним фондом.

На сходинку нижче перебував «організований їшув» — та частина єврейського населення Ерец-Ісраелі, яка входила до різноманітних об’єднань, організацій та груп, таких як Генеральна федерація робітників — «Гістадрут», бойова підпільна організація «Гаґана» чи шпитальна каса. Це були люди, що читали газету «Давар», — їх можна було побачити влітку на балконах, де вони сиділи в майках і з газетою в руках. Вони носили одяг кольору хакі, харчувалися салатом, яєшнею і кисляком, віддавали перевагу не надто гострим оливкам у скляних слоїчках компанії «Тнува» і загалом продукції місцевого виробництва, ретельно платили добровільний податок, що збирався на національні потреби й звався «викуп за їшув», були прибічниками Робітничої партії і «політики стриманості» щодо британців, прихильниками відповідальності та солідного способу життя, поважали людину праці й партійну дисципліну. І це вони виспівували на будівництві першого єврейського порту в Тель-Авіві:

Блакить небес, блакить води,

Тут порт постане назавжди!

Порт назавжди!

Протистояли «організованому їшуву» ті, хто знаходився, як-то кажуть, «по той бік огорожі»: тут і відщепенці-терористи, і ультраортодоксальні євреї з єрусалимського кварталу Меа-Шеарім, і комуністи — ненависники сіонізму, і ще всілякі інтелігенти, кар’єристи, артисти, егоцентристи космополітично-декадентського кшталту. І разом з ними — різного роду диваки, що скинули з плечей своїх ярмо будь-яких законів, індивідуалісти, сумнівної репутації нігілісти, репатріанти з Німеччини, що втекли від Гітлера (тут їх прозвали «єке», і свого «єкства» вони так і не позбулися), сноби-англомани й багаті сефардські євреї-франкомани, манери яких аж надто вже скидалися на манери вишколених кельнерів. Сюди ж можна було б зарахувати й уродженців Ємену, і євреїв з Грузії, і курдських євреїв, і вихідців з єврейської общини міста Салонік… Усі, без сумніву, наші брати, всі-всі, безумовно, багатонадійний людський матеріал, але — що поробиш! — нам ще доведеться запастися терпінням і вкласти у них чимало зусиль.

Окрім усіх перелічених, були ще й біженці, нелегальні репатріанти, вцілілі у Катастрофі, що дивом вирвалися з рук нацистів. До них у нас загалом ставилися зі співчуттям, але й з деяким бридливим неприйняттям — пригнічені, недужі, сповнені світової скорботи. Та хто ж винен, що з великого свого розуму сиділи ви там і чекали на Гітлера замість того, щоби прибути сюди завчасно? І чому вони допустили, щоби їх гнали, наче худобу на заріз, замість того щоби зорганізуватися й дати гідну відсіч? І нехай вони нарешті — раз і назавжди! — припинять розмовляти тут своїм нещасним їдишем, і нехай не розказують нам, що з ними там зробили, бо все, що з ними там зробили, честі не додає ані їм, ані нам. І взагалі: ми тут спрямовані у майбутнє, а не в минуле, а вже як і звертатися до минулого, то в нас достатньо світлих і радісних фактів у єврейській історії — варто лише подумати про біблійні події або події часів Хасмонеїв. І до чого намагатися скаламутити це минуле, згадуючи той занепадницький період, де самі лише біди (щоправда, «біди» у нас завжди вимовляли їдишем — цурес, вимовляли з гримасою відрази й сарказму, наче даючи зрозуміти, що ці цурес так само далекі від нас, як проказа, і належать винятково їм, аж ніяк не нам)? Серед цих біженців був, до прикладу, добродій Ліхт, якого хлопчаки нашого кварталу називали «мільйон дитяток». Він винаймав крихітний закамарок на вулиці Малахі, там він уночі спав на матраці, а вдень, скрутивши матрац, розгортав своє маленьке підприємство, що називалося «Сухе чищення, прасування, вигладжування парою». Кутики його рота завжди були опущені донизу, наче виражаючи зневагу чи глибоку огиду. Зазвичай він сидів на своєму порозі, очікуючи на клієнтів. І якщо проходив повз нього хтось із дітей, він завжди спльовував убік і цідив крізь стиснуті зуби:

— Мільйон дитяток вони вбили! Таких, як ви! Зарізали!

Він промовляв це не зі смутком, а з ненавистю і огидою, наче проклинав нас.

*

Мої батьки не мали визначеного місця на тій шкалі, де полюсами були «першопрохідці» і «цурес»: однією ногою вони вже стояли в «організованому їшуві» (були членами шпитальної каси й вносили «викуп за їшув»), а друга їхня нога залишалася у повітрі. Моєму батькові до душі припала ідеологія «відщепенців», тих, хто вважав, що не політичною балаканиною, а зброєю слід добиватися створення Єврейської держави, та разом з тим батько був вельми далеким від бомби й гвинтівки. Він поставив на службу підпіллю лише своє знання англійської, складаючи час від часу заборонені листівки, що викривали «підлий Альбіон». Інтелігенція престижного єрусалимського кварталу Рехавія здалеку вабила серця моїх батьків, але пацифістські ідеї товариства інтелектуалів «Бріт Шалом», що ставило собі за мету встановлення дружніх стосунків між арабами та євреями, сентиментальне братання з арабами, повна відмова від мрії про Єврейську державу в ім’я того, щоби араби зробили нам ласку й дозволили жити тут, під їхньою п’ятою, — подібні ідеали видавались моїм батькам позбавленими реальної основи, вони бачили в них щось близьке до поведінки євреїв у діаспорі: підлещування, плазування, м’якотілість, крутійство…

Мама, яка вчилася в університеті Праги, а завершила своє навчання в Єврейському університеті Єрусалима, давала приватні уроки учням, що готувалися до іспитів з історії та літератури. Тато отримав перший академічний ступінь з літератури в університеті Вільна, другий — у Єрусалимі, та в нього не було ані найменшого шансу стати викладачем у Єврейському університеті: у ті дні кількість дипломованих фахівців-літературознавців у Єрусалимі набагато перевищувала кількість студентів. До того ж у багатьох викладачів були блискучі дипломи престижних німецьких університетів — не рівня обшарпаному польсько-єрусалимському дипломові мого батька. Врешті він знайшов місце бібліотекаря у Національній бібліотеці на горі Скопус, а ночами сидів і писав свої праці про новелу в івритській літературі й про історію всесвітньої літератури. Мій батько був освіченим, увічливим, працелюбним бібліотекарем, проте досить сором’язливим. У краватці, в круглих окулярах, у злегка обтріпаному піджаку, він легким шанобливим поклоном зустрічав старших, кидався прочинити двері перед дамами, наполегливо добивався своїх куцих прав, схвильовано читав вірші десятьма мовами, завжди намагався бути люб’язним і веселим, знову й знову повторюючи одні й ті самі жарти (він їх називав «анекдоти»). Проте його дотепи нерідко здавалися силуваними, їм бракувало живого гумору, це була радше декларація добрих намірів: мовляв, таким є наш обов’язок — жартувати власне у ці божевільні часи.

Коли зустрічався йому хто-небудь з тих, хто освоював нові землі, революціонер-першопроходець, одягнутий у хакі, інтелігент, що став робітником, батько, бувало, губився: за кордоном, у Вільні чи Варшаві, було цілком зрозуміло, як розмовляти з пролетарем. Кожен знав своє місце, але водночас важливо було показати цьому робітникові, що ти — істинний демократ і зовсім не вважаєш себе вищим за нього. Але тут? У Єрусалимі? Тут усе було неоднозначно. Не перевернуто догори дриґом, як у комуністів у Росії, а власне неоднозначно. З одного боку, батько належав до середнього класу (щоправда, стояв він на найнижчій його сходинці), він був людиною освіченою, писав книжки, працював у Національній бібліотеці, а співрозмовник його — робітник-будівельник, спітнілий, у спецівці, у важких черевиках. А з іншого боку, кажуть, що у цього робітника є якийсь диплом з хімії і він — піонер-першопроходець, який свідомо обрав цю долю, він сіль землі, один з героїв єврейської революції. Він зайнятий фізичною працею, в той час як батько відчуває себе (принаймні в глибині душі) таким собі інтелігентиком, відірваним від справжнього життя, окулярником, у якого обидві руки — ліві, мало не дезертиром, що ухиляється від фронту, де не словом, а ділом твориться вітчизна.

*

Більшість наших сусідів були дрібними чиновниками, роздрібними торговцями, касирами в банку чи кінотеатрі, вчителями, частина яких давала приватні уроки, дантистами. Вони не були людьми релігійними, синагогу відвідували лише у Судний день, а іноді ще на свято Сімхат Тора, але водночас із цим усім вони запалювали суботні свічі, аби зберегти певний дух єврейства, а можливо, і для того, щоби оберегти себе — нехай буде все, як належиться, мало що може статися? Усі вони були людьми більше чи менше освіченими, та це створювало їм певну незручність. Усі мали безапеляційні судження щодо британського мандата, майбутнього сіонізму, робітничого класу, культурного життя у країні, суперечностей між Марксом і Дюрінґом, романів Кнута Гамсуна, щодо «арабської проблеми» і «жіночого питання». Траплялися серед них усілякого роду мислителі й проповідники, що закликали, до прикладу, скасувати накладений на Спінозу «херем» (відлучення від єврейської общини) чи пояснити арабам, які живуть в Ерец-Ісраелі, що вони насправді не араби, а нащадки стародавніх євреїв. А ще треба раз і назавжди злити воєдино ідеї Канта й Геґеля з ученням Толстого і практикою сіонізму — власне з такого злиття народиться тут, в Ерец-Ісраелі, чисте, здорове, дивовижне життя. Яких лише тверджень не було тут! Слід у великих кількостях пити козяче молоко; добре би вигнати звідси англійців, створивши заради цієї мети союз із Америкою і навіть зі Сталіним; щоранку корисно робити прості гімнастичні вправи, здатні розігнати тугу й очистити душу…

Ці сусіди, які збиралися щосуботи по обіді у нашому маленькому дворику на влаштоване за російським звичаєм чаювання, були людьми досить незграбними. Якщо виникала необхідність замінити згорілий запобіжник або гумову прокладку у водогінному крані чи просвердлити невелику дірку в стіні, вони вирушали на пошуки Баруха — єдиного у нашому кварталі, хто вмів вершити такі дива, за що й був прозваний «Барух — золоті руки». Усі решта вміли захоплено, з риторичним запалом доводити нагальну необхідність повернення — нарешті! — єврейського народу до занять сільським господарством і продуктивною працею, інтелігенції, стверджували вони, у нас із лишком, та от людей праці, простих і чесних, нам вочевидь бракує. Але в нашому кварталі, крім «Баруха — золотих рук», майже не було простих роботяг. Інтелектуалів, здатних зрушити гори, серед нас теж не було: всі прочитували купу газет і всі любили просторікувати. Можливо, дехто з них тямив у деяких речах, а інші відзначалися гострим розумом, та більшість так чи інакше декламували те, що вичитали в газетах, у всіляких там памфлетах, маніфестах і партійних виданнях. Хлопчиком я міг лише невиразно здогадуватися, наскільки велика відстань між їхнім ентузіазмом щодо виправлення світу і тим, як м’яли вони криси своїх капелюхів, коли хтось пропонував їм склянку чаю, або як жахливо вони знічувалися й червоніли, коли мама нахилялася (ледь-ледь), аби підсолодити їм чай, і скромний викот її сукні злегка відтулявся, як розгублено стискалися тоді їхні пальці, наче силкуючись перестати бути пальцями.

Усе це було з Чехова — особливо відчуття провінційної глушини: є у світі місця, де твориться справжнє, істинне життя, далеко звідси, скажімо, у довоєнній Європі. Там щовечора запалювалося море вогнів, пані й панове зустрічалися у залах, опоряджених дерев’яними панелями, випити кави з вершками; вони спокійно проводили час у кафе під золоченими люстрами або, взявши свою пані під руку, прямували до опери чи на балет. Вони могли зблизька спостерігати життя великих акторів і художників, їхнє бурхливе кохання й те, як розбиваються їхні серця. Ось, скажімо, кохана художника, що раптом закохалася у його найкращого друга — композитора, і ось вона стоїть сама опівночі, з непокритою головою, під дощем, на старовинному мості, відображення якого тремтить у річковій воді…

*

У нашому кварталі ніколи не траплялося нічого подібного. Таке відбувалося лише за темними горами, де люди живуть нестримно, безоглядно й безтурботно. Наприклад, в Америці, де копають і знаходять золото, де грабують поштові потяги, пасуть стада на безкраїх просторах, і той, хто вб’є більше індіанців, завоює врешті-решт красиву дівчину. Такою була Америка в кінотеатрі «Едісон»: красива дівчина була головним призом, що його здобував той, хто стріляв найкраще. Що роблять із цим головним призом, я не мав ані найменшого уявлення. Якщо б у цих фільмах було показано, що там, в Америці, все відбувається навпаки: той, хто підстрелить найбільше дівчат, у кінці отримає за приз прекрасного індіанця, — я б напевно повірив, що таким є порядок речей і з цим нічого не поробиш. Принаймні так це там, у тих далеких світах, в Америці й інших дивовижних місцях з мого альбому марок: у Парижі, Александрії, Роттердамі, Луґано, Біарріці, Санкт-Моріці, — у місцях, де людей надихає кохання, де вони вишукано стають до бою один з одним, втрачають усе, зрікаються всього, подорожують, п’ють опівночі, сидячи на високому стільці при шинквасі в переповнених готельних барах, розташованих на міських бульварах, посічених дощем. І живуть безоглядно й безтурботно.

І в романах Толстого й Достоєвського, про які всі безперестанку сперечалися, герої також жили без оглядки і помирали від кохання. Або в ім’я величного ідеалу. Чи від сухот, чи від розриву серця. От і ті засмаглі піонери-першопрохідці, облаштувавшись десь на ґалілейських пагорбах, теж живуть без оглядки й розрахунку. У нашому кварталі ніхто не помер ані від сухот, ані від нерозділеного кохання, ані від ідеалізму. Усі жили з оглядкою, не лише мої батьки. Усі. Був у нас залізний закон: не купувати нічого імпортного, якщо можна придбати товар місцевого виробництва. Але, прийшовши до бакалійної крамниці пана Остера, що на розі вулиць Овадії та Амоса, слід було все ж обрати між сиром кібуцним, сиром, виробленим компанією «Тнува», і арабським. Чи арабський сир із сусіднього з Єрусалимом села Ліфти — це продукція зарубіжна? Складно. Щоправда, арабський сир був трохи дешевшим. Та, купуючи арабський сир, чи не зраджуєш ти певною мірою сіонізм? Десь там, у кібуці чи мошаві, в Їзреельській долині чи в горах Ґалілеї, сидить дівчина, одна з тих самих піонерів-першопрохідців, які так тяжко працюють, і, можливо, зі сльозами на очах приготувала й запакувала для нас цей єврейський сир — як же зможемо ми повернутися до неї спиною і купити не наш сир? Хіба не здригнеться рука? З іншого боку, оголосивши бойкот продукції наших сусідів-арабів, ми власноруч поглибимо й увіковічимо ворожнечу між двома народами, і якщо раптом, не приведи Господи, проллється кров, вона буде й на нашому сумлінні. Хіба арабський фелах, цей скромний, простий трудівник полів, чия чиста душа не отруєна поки що міазмами великого міста, хіба цей фелах — не смаглявий брат простого й благородного мужика з оповідань Толстого? Невже ми знемилосердимося й відвернемося від його селянського сиру? Невже скам’яніють наші серця і ми покараємо його? За що? За те, що ница Британія і продажні арабські землевласники-ефенді нацьковують цього фелаха проти нас, проти того, що ми створюємо тут? Ні. Цього разу ми напевно придбаємо сир з арабського села, який, між іншим, трошки смачніший за сири «Тнуви», та й коштує трохи менше. Та все ж — хто знає, чи достатньо у них там чисто? Хто знає, як вони там доять? Що буде, якщо з’ясується — на жаль, із запізненням, — що в їхньому сирі повно мікробів?

Мікроби були одним з наших найгірших страхіть. Як антисемітизм. Тобі жодного разу не довелось на власні очі побачити антисеміта чи мікроба, але ти напевно знав, що вони чатують на нас з усіх боків, видимі й невидимі. Взагалі-то твердження, що ніхто у нас ніколи не бачив мікробів, не зовсім точне. Я бачив. Зосередившись, я довго й пильно вдивлявся у шматочок залежалого сиру, поки зненацька не починав бачити масу найдрібніших рухів. Як і гравітація в Єрусалимі, що в ті дні була набагато відчутнішою, ніж тепер, так і мікроби тоді були значно більшими й сильнішими. Я їх бачив.

Легка суперечка спалахувала між відвідувачами бакалійної крамниці пана Остера: купувати чи не купувати сир фелахів? З одного боку, як написано у Талмуді, «бідняки твого міста — насамперед», і тому наш обов’язок купувати лише сири, які виробляє компанія «Тнува». З іншого боку, у тих-таки священних книгах сказано: «Один закон буде для тубільця й для приходька, що мешкає серед вас»8, бо й «ви були приходьками в єгипетськім краї»9, тому слід іноді купувати і сир арабських сусідів наших. І взагалі, з якою глибокою зневагою подивився би Толстой на людину, що купує один сир і не купує іншого винятково через відмінності релігії, національності й раси! А як бути з принципами універсальності? Гуманізму? Братерства всіх створених «за образом і подобою»? І все ж: яка шкода сіонізму, який прояв слабкості, яка дріб’язковість — купувати арабський сир лише тому, що коштує він на кілька копійок менше, замість того щоби купити сир, зроблений піонерами-першопрохідцями, які зі шкіри пнуться, віддають усі сили, щоби добути хліб із землі.

Сором! Сором і ганьба! Так чи інакше — сором і ганьба!

Усе життя було сповнене таких ситуацій, що породжували почуття сорому…

*

Існувала, до прикладу, така дилема: гарно чи негарно надіслати квіти на честь дня народження? Якщо так, то які квіти? Гладіолуси надто дорогі, але це культурні квіти, благородні, сповнені почуття, не просто якась там азійська напівдика трава. Анемони й цикламени можна було рвати тоді скільки душа забажає — це не було заборонено, як нині. А Азарія Алон, борець за збереження флори й фауни Ерец-Ісраелі, був тоді ще дитиною. Проте і анемони, і цикламени не вважалися квітами, які випадає надіслати до дня народження чи на честь виходу книги. У гладіолусах була певна вишуканість — вони змушували згадати про співаків-тенорів, про театр, балет, палацові бали, на них лежав наліт культури, глибоких і тонких почуттів.

Отже, купуємо й надсилаємо гладіолуси. Не рахуючи витрат. Питання лише в тому, сім гладіолусів — це мало чи надто багато? П’ять — це не надто мало? Може, шість? Чи все ж сім? Не економимо. Оточуємо гладіолуси джунглями аспарагуса й надсилаємо шість. З іншого боку, чи не є подібний вчинок чистим анахронізмом? Гладіолуси? Де взагалі нині надсилають гладіолуси? Що, в Ґалілеї піонери-першопрохідці надсилають одне одному гладіолуси? У Тель-Авіві ще залишилися такі, що морочаться з гладіолусами? Що у цьому доброго? Коштують купу грошей, а за три — п’ять днів відправляються до сміттярки. Так що ж усе-таки принести в подарунок? Можливо, коробку цукерок? Бонбоньєрку? А чого раптом цукерки? Бонбоньєрка — це ж навіть ще смішніше за гладіолуси. Схоже, найкраще — принести просто серветки чи набір підстаканників, таких мереживних, зі сріблястого металу, з симпатичними вушками, щоби можна було подавати дуже гарячий чай. Подарунок скромний, проте водночас і естетичний, і дуже практичний: його не викидають, а користуються ним упродовж років, і щоразу, беручи до рук річ, можливо, на коротку мить, по-доброму згадують про нас.

3

У будь-якому місці можна було віднайти різного роду маленьких посланців Європи, цієї Землі Обітованої. Наприклад, малесенькі фігурки, що відлиті з металу і впродовж цілого дня підтримують жалюзі у відкритому положенні. Мовою їдиш їх називали менчелах — чоловічки. Коли хочуть закрити жалюзі, то повертають цих чоловічків на осі так, що всю ніч ті висять сторч головою. Власне, так наприкінці Другої світової війни повісили Муссоліні та його коханку на ім’я Клара Петаччі. І це було жахливо. Лякало не те, що їх повісили, на це вони вже точно заслужили, а те, що їх повісили сторч головою. Я їх навіть злегка жалів, хоч це й було заборонено, і-на-думку-спасти-не-могло. Ти що, геть здурів? З глузду з’їхав? Пожаліти Муссоліні? Та це ж майже те саме, що пожаліти Гітлера! Та я провів експеримент: зачепившись ногами за трубу, що прилягала до стіни, я повис сторчма — за дві хвилини уся кров припливла до голови, і я відчув, що ось-ось знепритомнію. А Муссоліні і його коханка висіли так не дві хвилини, а три дні й три ночі, й усе це після того, як їх розстріляли! Я подумав, що це надто суворе покарання. Навіть для убивць. І навіть для коханок.

Не те щоб я мав хоч найменше уявлення, що це взагалі таке — «коханка». У всьому Єрусалимі не було в ті дні жодної «коханки». Була «супутниця життя», була «подруга», була «не просто подруга». Можливо, то там, то тут були навіть якісь романи. З превеликою обережністю подейкували, наприклад, що у поета Шаула Черніховського є дещо з подругою Лопатіна, і моє серце билося сильніше від здогадки, що за словами «є дещо» криється щось таємниче, доленосне, солодке й ганебне. Але коханка?! Це взагалі було чимось мало не з біблійних переказів, чимось вищим за будь-яку буденність. Неймовірним. «Можливо, у Тель-Авіві й кояться подібні справи, — думав я, — там завжди є різні речі, яких у нас немає і які в нас заборонені».

*

Читати я почав сам, майже без сторонньої допомоги, коли був зовсім маленьким. Чим ще було нам займатися? Ночі тоді були довшими, тому що земна куля оберталася набагато повільніше, тому що гравітація в Єрусалимі була набагато сильнішою, ніж у наші дні. Блідо-жовте світло жарівки раз по раз згасало через перебої з електрикою. І донині запах палаючих свічок і закопченої гасової лампи викликає в мене пристрасне бажання читати книжку. З сьомої вечора ми вже були замкнені в будинку через комендантську годину, запроваджену в Єрусалимі британською владою. А навіть без комендантської години — хто захоче опинитися на темній вулиці в Єрусалимі того часу? Все зачинено наглухо, замкнено на засуви, кам’яні вулиці порожні, і за кожною тінню, що рухалася провулками, тяглися асфальтом ще три чи чотири тіні тіней.

Навіть коли не було перебоїв з електрикою, ми постійно жили з тьмяним освітленням, оскільки повинні були економити: батьки використовували жарівку на двадцять п’ять, а не на сорок ват не лише задля економії, але головним чином тому, що яскраве світло — це марнотратство, а марнотратство аморальне. До нашої маленької квартирки завжди була втиснута вся стражденна половина роду людського: діти, що голодують в Індії, через яких я мусив з’їсти все, що кладуть мені на тарілку; нелегальні репатріанти, вцілілі у гітлерівському пеклі, яких біля берегів Ерец-Ісраелі перехоплювали англійці й виганяли на Кіпр до таборів біженців, де жили ті в жахливих умовах; сироти в жалюгідному лахмітті, все ще заблукані у засніжених лісах зруйнованої Європи. Батько засиджувався за своїм письмовим столом до другої години ночі, працюючи або читаючи газети в анемічному світлі жарівки на двадцять п’ять ват. Йому неприємно було користуватися більш потужним освітленням: хіба першопрохідці-кібуцники в Ґалілеї не сидять ночами у наметах, складаючи вірші чи філософські трактати при мерехтливому від вітру світлі свічки? Чи може він знехтувати цим фактом? Сидіти собі, наче Ротшильд, у сліпучому світлі жарівки на сорок ват? А що скажуть сусіди, якщо раптом побачать у нас освітлення, яке личить гучному балові? Він ладен був занапастити власні очі, аби лиш не колоти комусь очей марнотратством.

Ми не були дуже бідними. Батько працював бібліотекарем у Національній бібліотеці, зарплатня його була скромною, але постійною. Мама час від часу давала приватні уроки. Я щоп’ятниці поливав за один шилінґ садок пана Когена в єрусалимському передмісті Тель-Арзі, а щосереди складав до ящика порожні пляшки позаду бакалійної крамниці пана Остера, заробляючи чотири ґруші. Ще я учив сина пані Фінстер читати мапу, домовившись про оплату два ґруші за урок (щоправда, працював я в кредит, і родина Фінстерів не розрахувалася зі мною донині).

Попри всі ці наші заробітки, ми день крізь день економили й економили. Життя нашої маленької квартирки нагадувало життя на підводному човні (я бачив його у кінотеатрі «Едісон»), де підводники, переходячи з відсіку до відсіку, задраювали за собою всі перебірки. Однією рукою я, бувало, запалював світло в туалеті, а іншою водночас гасив світло в коридорі, щоб не розбазарювати електроенергію. За ланцюжок зливного бачка я смикав дуже обережно, бо ж не можна, справді, витратити цілий бак води, якщо справив лише малу потребу. Були й інші потреби (для них у нас не було ніякої назви), які виправдовували у деяких випадках розхід води. Але мала потреба? Повний бачок? У той час як першопрохідці в Неґеві, почистивши зуби, збирають використану воду, щоби полити нею саджанці? Тоді як у таборі для переміщених осіб на Кіпрі одне відро повинно забезпечити водою цілу сім’ю впродовж трьох днів? І на виході з туалету ліва рука гасила в ньому світло, а права узгоджено вмикала його в коридорі. Тому що Катастрофа відбулася лише вчора, тому що між Карпатами й Доломітовими Альпами євреї все ще гниють у таборах для переміщених осіб. Тому що нелегальні емігранти, обшарпані, виснажені, худі, як скелети, намагаються на трухлявих суденцях дістатися до Ерец-Ісраелі. Тому що злидні й страждання існують і в інших куточках світу — китайські кулі, збирачі бавовни у штаті Міссісіпі, африканські діти, рибалки Сицилії… І ми зобов’язані економити.

А крім того, хіба хто-небудь знає, що ще готує нам день прийдешній тут, у наших краях? Адже нещастя не скінчилися, і, вірогідно, найгірше в нас іще попереду: нацисти, можливо, й переможені, та антисемітизм усе ще лютує по всьому світі. У Польщі знову погроми, у Росії переслідують тих, хто вивчає іврит, тут британці ще не сказали свого останнього слова, а єрусалимський муфтій закликає вирізати євреїв, і хто знає, що ще готують нам арабські країни, у той час як цинічний світ підтримує їх з огляду на свою зацікавленість у нафті й у ринках. Легко тут не буде, це вже точно.

*

Лише книг було в нас ущерть, без ліку, на всі стіни, у коридорі, і в кухні, і в передпокої, і на підвіконнях… Де їх лише не було! Тисячі книг у всіх куточках нашої оселі. Було відчуття, що люди приходять і йдуть геть, народжуються і помирають, і лише книги безсмертні. Коли я був маленьким, то хотів вирости і стати книгою. Не письменником, а книгою. Людей можна вбивати, як мурах. І письменників не так уже й складно вбити. Але книга!.. Навіть якщо її будуть систематично знищувати, є шанс, що якийсь один екземпляр вціліє і, забутий, житиме вічно й нечутно на полицях якої-небудь віддаленої бібліотеки у Рейк’явіку, у Вальядоліді, у Ванкувері.

Якщо траплялося (так було два чи три рази), що бракувало грошей для придбання необхідних продуктів для суботи, мама зиркала на батька, і він розумів, що настав час обрати офірну овечку, і підходив до книжкової шафи. Батько був людиною міцних моральних засад і знав, що хліб понад книги, а добробут дитини понад усе. Я пам’ятаю його згорблену спину, коли виходив він з дверей, тримаючи під пахвою три-чотири свої улюблені книжки. Страждаючи, наче доводиться різати по живому, прямував він до крамниці пана Маєра, щоби продати кілька дорогих його серцю томів. Так, мабуть, виглядала зігнута спина прабатька нашого Авраама, коли вийшов він раннього ранку з шатра з сином своїм Іцхаком і попрямував до гори Морія.

Я міг вгадати його смуток: у батька було чуттєве ставлення до книжок. Він любив обмацувати їх, гортати, гладити, нюхати. Книги будили в ньому жадання, йому несила було себе стримати, й він негайно «розпускав руки», навіть якщо це були книжки чужих людей. Щоправда, тоді книги були сексуальніші, ніж зараз: було що нюхати, що погладити й помацати. Були книги із золотим тисненням на шкіряних палітурках, від них ішов особливий аромат, доторк до цих шкіряних палітурок викликав у тебе тремтіння — шкіра до шкіри, наче торкнувся ти чогось інтимного й незвіданого, чогось, що викликає легкий озноб і змушує тремтіти твої пальці. Були книжки з палітурками з картону, обклеєного тканиною, — запах клею був навдивовижу чуттєвим. У кожної книги був свій таємничий, збудний аромат. Траплялося іноді, що пошарпана тканина ледь відшаровувалася від картону, наче сміливо задерта спідниця, і важко було стриматися, аби не зазирнути до темнуватого простору між тілом і одягом та не вдихнути запаморочливий запах, що долинав звідти.

Майже завжди тато приходив за годину-другу без книжок, несучи коричневі пакунки, у яких були хліб, яйця, сир, а іноді навіть м’ясні консерви. Проте бувало, що тато повертався із жертвопринесення на диво щасливим, широко всміхаючись, без улюблених книжок, але й без продуктів: книги він дійсно продав, але відразу на місці купив замість них інші, бо в букіністичній крамниці він зненацька виявив такі дивовижні скарби, які, можливо, трапляються раз на життя, і він не зміг упоратися зі своїм бажанням мати їх. Мама йому зазвичай пробачала, і я також, позаяк мені взагалі-то ніколи не хотілося їсти нічого, крім кукурудзи й морозива. Я ненавидів яєшню й м’ясні консерви. Правду кажучи, я іноді навіть трохи заздрив тим голодним дітям в Індії, яких ніхто й ніколи не змушував доїдати все, що у них на тарілці.

*

Коли мені було приблизно шість років, настав визначний день у моєму житті: батько звільнив для мене невеликий простір в одній з книжкових шаф і дозволив перенести туди мої книжки. Якщо бути точним, він виділив мені близько тридцяти сантиметрів, що складало приблизно чверть площі найнижчої полиці. Я згріб в оберемок усі свої книжки, які досі лежали стосом на шафці біля мого ліжка, притягнув їх до книжкової шафи батька і поставив за порядком — спиною до зовнішнього світу, а обличчям до стіни.

Це була справжня церемонія змужніння й посвяти: людина, чиї книги стоять на полиці, вже чоловік, а не дитина. Я вже такий, як батько. Книги мої вже стоять у шафі.

Я припустився жахливої помилки. Батько пішов на роботу, і на виділеній мені площі полиці я міг робити все, що на думку спаде. Але в мене були цілком дитячі уявлення про те, що і як робиться. Так і сталося, що книжки свої я виставив за зростом, а найвищими виявилися якраз ті з них, що були вже нижчі моєї гідності, — книжки для малюків: з великими літерами, віршиками й малюнками, ті книжки, що їх мені читали, коли я був геть крихіткою. Я це зробив тому, що мені хотілося до кінця заповнити увесь виділений мені простір. Я хотів, щоби мій куточок був заставлений так само тісно, як татові полиці, де ледве знаходилося місце для нових книжок. Я все ще був у ейфорії, коли батько, повернувшись з роботи, кинув оком на мою книжкову полицю. Він був просто вражений. Після важкого мовчання він знову спрямував на мене довгий погляд, якого я ніколи не забуду: була у цьому погляді така зневага, таке гірке розчарування, такий відчай, який жодними словами не виповісти. Урешті процідив він, ледь розціпивши вуста:

— Скажи мені, будь ласка, ти що, геть з глузду з’їхав? За зростом? Що, книги — це солдати? Книги — це почесний караул? Це парад духового оркестру пожежників?

І знову замовк. Запанувала довга страшна мовчанка, в яку батько повністю занурився. Така собі німотність Ґреґора Замзи з кафкіанського «Перетворення», наче я просто на батькових очах перетворився на комаху. І я теж винувато мовчав, ніби й справді був завжди якоюсь жалюгідною дрібною повзучою комахою і от лишень щойно це відкрилося, і все втрачено віднині й навіки.

Урешті батько випірнув зі свого мовчання і впродовж приблизно двадцяти хвилин відкривав мені засади світобудови. Нічого не приховав. Увів мене у найпотаємніше бібліотечного світу: показав мені й верстовий шлях, і бічні стежинки у лісовій хащі, і запаморочливі ландшафти всеможливих варіацій, нюансів, фантазій, і «закинуті алеї», і зухвалі повороти, і навіть ексцентричні капризи. Книги можна розставляти за назвами, можна за алфавітом — згідно з іменами авторів, можна за серіями чи за видавництвами, що їх випустили, можна у хронологічному порядку, можна за мовами, за тематикою, за галузями знань і навіть з огляду на місце виходу книги… Варіантів аж задосить.

Так дізнався я, що існують логічні закони, які визначають багатоваріантність життєвих явищ. Усе, що відбувається, може відбутися так, а може — інакше, життя розігрується за різноманітними партитурами, за паралельними логічними схемами. Кожна з цих схем сама собою логічно послідовна й по-своєму когерентна, всередині себе — досконала, а до всіх інших — байдужа.

У наступні дні я проводив довгі години, облаштовуючи свою маленьку бібліотеку. Ці двадцять чи тридцять книжок я розташовував і перетасовував, наче колоду карт, знову й знову переставляв їх, укладаючи різним чином, керуючись тими чи іншими міркуваннями.

Так, за допомогою книг, пізнав я мистецтво композиції — не з текстів, у них надрукованих, а завдяки самим книгам, їхньому фізичному буттю. Власне книги навчили мене тому, що існує прикордонна нейтральна смуга, що існує присмеркова зона, покладена між дозволеним і забороненим, між легітимним і ексцентричним, між нормальним і химерним. Цей урок супроводжує мене довгі роки. Коли прийшла пора кохання, я не був уже геть зеленим новобранцем, я вже знав, що існує вибір: є автострада, і є дорога з мінливими пейзажами обабіч, і є закинуті стежки, де майже ніколи не ступала нога людини. Є дозволене, яке майже заборонене, і є заборонене, яке майже дозволене. Є і те, є і це.

*

Іноді мені дозволяли брати книжки з татових полиць і виносити їх з дому, на подвір’я, щоби струсити з них пил, не більше як три книжки одночасно, щоби не порушити порядку, щоби кожен з томів став точно на своє місце. Це була і велика відповідальність, і задоволення, адже запах книжкового пилу збуджував мене, і часом я забував про те, що мені доручено, забував про відповідальність і про власну честь: я залишався на подвір’ї і не повертався, допоки занепокоєна мама не посилала рятувальну експедицію в особі тата. Він повинен був перевірити, чи не спіткав мене сонячний удар, чи не покусав мене собака… Проте мене завжди знаходили в одному із закапелків нашого подвір’я, зануреним у читання, — колінця підібгані, голова похилена, рот розтулений. І коли тато з приязним докором запитував: «Що з тобою знову трапилося?» — потрібна була довга хвилина, щоби повернути мене до цього світу: так потопельник чи віднесений потоком повільно-повільно, наче мимохіть, повертається з нескінченої далечіні в долину плачу, у світ повсякденних обов’язків.

У дитинстві мені подобалося розставляти речі в певному порядку, розкидати їх і знову розставляти, але кожного разу трохи по-іншому. Три-чотири порожніх келишка для варених яєць могли стати в мене то системою фортифікаційних укріплень, то ескадрою підводних човнів, то конференцією лідерів великих держав у Ялті. Іноді я здійснював короткі вилазки до царства повного безладу. Було у цьому щось зухвале й дуже збудливе: мені подобалося розсипати по підлозі вміст сірникової коробки і намагатися складати з сірників нескінчену кількість можливих комбінацій.

Упродовж усіх років, поки йшла Друга світова війна, на стіні у коридорі висіла велика мапа театру воєнних дій у Європі з увіткнутими в неї прапорцями різних кольорів. Тато пересував їх раз на два-три дні відповідно до радіозведень. Я ж сотворив свою паралельну віртуальну дійсність: на циновці розгорнув я власну арену воєнних дій, пересував бойові колони, брав ворога у «кліщі», здійснював фальшиві маневри, пробивався ударними групами, обходив з флангів, особисто приймав рішення щодо тактичних відступів, використовуючи їх для стратегічних проривів.

Я був одержимий історією. Я вирішив виправити помилки видатних полководців минулого. Наприклад, я знову підняв Велике єврейське повстання проти римлян у першому столітті нової ери, врятував Єрусалим від повного його руйнування легіонами Тіта, переніс битву на територію ворога, привів загони Бар-Кохби під стіни Рима, штурмом захопив Колізей і встановив єврейський прапор над Капітолійським пагорбом. З цією метою сформовану в Ерец-Ісраелі Єврейську бригаду, що воювала у складі британської армії в Європі, я переніс у часи Другого Храму й відчував захват від тих руйнувань, яких два кулемети змогли завдати усім прославленим легіонам Адріана й Тіта, нехай будуть прокляті їхні імена. Легкий літак, один-єдиний «пайпер», поставив у мене на коліна пихату Римську імперію. Відчайдушний бій захисників фортеці Масада я за допомогою міномета й кількох ручних гранат перетворив на переконливу перемогу євреїв.

По суті, цей дивний порив, що оволодівав мною, коли я був маленьким, це бажання надати тому, що було, змогу повернутися туди, куди немає й не буде вороття, — один з поривів, які рухають моїм пером сьогодні, коли я сідаю писати.

*

Багато пережив Єрусалим. Місто було зруйноване, відбудоване, зруйноване і знову відбудоване. Завойовники один за одним приходили до Єрусалима, правили в ньому впродовж якогось часу, залишали після себе кілька стін і башт, кілька зарубок на камені, жменю черепків і документів — і зникали. Випаровувались, як ранковий туман зі схилів цих гір. Єрусалим — це стара німфоманка, що, широко позіхаючи, струшує з себе одного коханця за іншим, попередньо витиснувши їх до кінця. Це павучиха, що шматує на клапті оволоділих нею, перш ніж вони встигають відірватися від неї…

А тим часом у різних кінцях світу ескадри кораблів вирушали в далеке плавання і відкривали острови й континенти. Мама, бувало, казала:

— Надто пізно, синку, відступися. Магеллан і Колумб уже відкрили навіть найбільш закинуті острови.

Я з нею не погоджувався:

— Як ти можеш бути у цьому настільки впевнена? Адже й до Колумба вважали, що все вже відомо й нічого не відкритого не залишилося.

Між циновкою, ніжками меблів і простором під ліжком я, траплялося, відкривав не лише безіменні острови, а й нові зірки, сонячні системи, нікому не відомі цілі галактики.

Якщо я потраплю до в’язниці, то, ясна річ, тужитиму за свободою, та й деяких інших речей мені явно бракуватиме, але від нудьги я страждати не буду — за умови, що мені дозволять тримати у камері кісточки доміно, чи колоду карт, чи пару сірникових коробок, чи дюжину монет, чи жменю ґудзиків: я розташовуватиму їх у певному порядку впродовж усього мого ув’язнення. Буду з’єднувати і роз’єднувати, збирати, прибирати, наближувати, складати з них маленькі композиції.

Можливо, все це прийшло до мене тому, що я був сам: я не мав ані братів, ані сестер, а друзів було дуже мало, оскільки вони швидко втомлювалися від мене — вони потребували активних дій, «екшну», як кажуть нині, і вони не могли пристосуватися до епічного ритму моїх ігор.

Бувало, в понеділок я затівав яку-небудь гру на підлозі, у вівторок упродовж усіх ранішніх годин у школі я обмірковував наступний хід, а по обіді, зробивши кілька ходів, відкладав продовження на середу й четвер. Моїм товаришам це набридало, вони залишали мене з моїми фантазіями і химерами, а самі кидалися доганяти одне одного дворами й вулицями. Я ж продовжував розвивати свою історію, розпростерту на підлозі, і ще довгі дні пересував колони, брав в облогу міста й столиці, розбивав суперника до ноги, завойовував, створював у горах батальйони підпільників, штурмував фортеці й лінії укріплень, звільняв і захоплював знову, розширював і знову звужував кордони, позначені сірниками. Якщо хтось із батьків нехотячи наступав на мій всесвіт, я оголошував голодування й бунт, у межах якого відмовлявся чистити зуби. Так продовжувалося, поки не наставав мій «судний день»: мама більше не могла терпіти накопичену пилюку й змітала все — флотилії, бойові колони, столичні міста, гори й морські затоки, цілі континенти. Наче ядерна катастрофа…

Одного разу, коли мені було приблизно дев’ять років, один старий дядечко на ім’я Нехемія навчив мене французької приказки: «У коханні як на війні». Про кохання я тоді не знав нічого, крім того, що засвоїв у кінотеатрі «Едісон»: існує певний туманний зв’язок між коханням і убитими індіанцями. Та зі слів дядька Нехемії я зробив висновок, що не слід поспішати. По роках я зрозумів, що повністю помилився, щонайменше в тому, що стосується війни: на полі бою швидкість, як твердять, якраз дуже велика перевага. Можливо, витоки моєї помилки у тому, що сам дядько Нехемія був людиною неквапною, не любив змін: якщо він стояв, то майже неможливо було всадовити його, але якщо він усідався, то підняти його не вдавалося жодними силами.

Бувало, казали йому:

— Підводься, Нехеміє, ну, будь ласка, справді, що це з тобою? Адже вже дуже пізно, підводься ж. Довго ти ще сидітимеш тут? До завтра? До Судного дня? До приходу Месії?

А він відповідав:

— Щонайменше.

На цих словах він злегка замислювався, почухувався, хитро всміхався самому собі, наче розгадав наші підступи, й додавав:

— Нічого не втече.

Тіло його, як це властиво будь-якому фізичному тілу, завжди прагнуло зберегти попереднє своє положення.

Я на нього не схожий. Я дуже люблю зміни, зустрічі, поїздки, подорожі. Та дядька Нехемію я любив.

Нещодавно я шукав його на цвинтарі «Ґіват Шаул», але не знайшов. Цвинтар розрісся, розширився, ще трохи — і доповзе до берегів озера Бейт-Некофа чи до схилів Моци. Пів години чи навіть цілу годину сидів я там на одній з лавок, серед кипарисів наполегливо дзижчала оса, птаха виспівувала один і той самий куплет п’ять-шість разів поспіль, та зі свого місця я міг бачити лише могильні пам’ятники, верхівки дерев, гори й хмари.

Потім повз мене пройшла худа жінка, вся у чорному, з чорною хусткою на голові. Хлопча п’яти чи шести років трималося за неї. Маленькі пальчики з силою вчепилися у край її сукні. Обоє вони йшли і плакали.

4

Я сам удома. Зимовий день. Вечоріє. Зараз п’ята година, а можливо, і пів на шосту. Надворі вже холодно й темно, дощ, підстьобуваний вітром, дряпається у зачинені залізні віконниці. Батьки вирушили на чай до Мали й Сташека Рудницьких, на вулицю Чанселора, ріг Невіїм, і повернуться — так вони мені обіцяли — ще до восьмої вечора, найпізніше о восьмій п’ятнадцять чи о восьмій двадцять. Навіть якщо вони трохи запізняться, мені, за їхніми словами, не варто непокоїтися: «Ми ж усього лише в Рудницьких, це поруч, за чверть години пішки».

У Мали й Сташека немає дітей, але є два ангорських коти — Шопен і Шопенгауер. Усю зиму вони, наче запалі у сплячку ведмеді, сплять, сплівшись один з одним у кутку канапи чи на особливій м’якій подушці, що називається пуф і на якій сидять. А у клітці в кутку вітальні живе у них стара птаха. Облізла, сліпа на одне око, завжди з ледь розтуленим дзьобом. Цю птаху іноді називають Альма, а іноді Мірабель. Щоби Альма-Мірабель не страждала від самотності, до її клітки помістили ще одну пташку, яку Мала Рудницька зробила з соснової шишки, причепивши їй ніжки із сірників і паперові крильця, розфарбовані всіма кольорами веселки, а для пишності приклеївши там і сям п’ять-шість справжніх пір’їнок.

— Самотність, — каже мама, — це як удар важкого молота: скло вона розіб’є на друзки, але сталь загартує.

«Загартувати» — це зробити ще міцнішим, роз’яснював нам згодом тато. «Загартувати» — це ніби «зробити щеплення». У івриті ці поняття позначаються схожими словами: «лехасем» — загартувати, «лехасен» — зробити щеплення. Хоча «лехасем» за змістом ближче до слів «хасіма» — загорожа і «махсом» — шлагбаум. Треба ще перевірити, чи немає тут зв’язку зі словом «махсан» — сховище, яке арабською звучить як «махазан» і від якого тим чи іншим шляхом пішов і європейський «магазин».

Тато дуже любив креслити для мене докладні схеми всіляких близьких або, навпаки, цілком протилежних співвідношень між словами. Наче слова — це якась велетенська розгалужена родина, прибула зі Східної Європи, і є в ній безліч двоюрідних, троюрідних і чотириюрідних братів, сватів, племінниць, онуків, правнуків, зятів, шваґрів, братових… Родич — «шеар», що буквально перекладається як «плоть». «А тому, — каже тато, — слід ще перевірити, чому близьких родичів називають дивним словосполученням “шеарей басар” — плоть плоті. І будь ласка, нагадай мені, що за нагоди варто ще перевірити, який зв’язок між згаданим словом “шеар” і схожим до нього “шеаріт” — залишок, зокрема й у математиці. Зрештою, не нагадуй мені, а йди-но, будь ласка, і принеси мені з полиці великий словник, і ми разом перевіримо, разом наберемося знань, ти і я. А дорогою, будь таким ласкавим, постав своє горнятко на місце».

*

У дворах і на вулиці запанувала тиша, чорна, розлога тиша, така, що можна почути рух спадаючих хмар, які пропливали між дахами й обмацували верхівки кипарисів. Чутно, як протікає кран у лазничці і якесь шарудіння чи легке тертя, майже несприйнятне для вуха, та невловно-вловиме кінчиками волосся на потилиці, — шепотіння, що прийшло з темної порожнечі між шафою і стіною.

Я вмикаю світло у кімнаті батьків, беру з батькового письмового столу вісім-дев’ять скріпок, стругачку для олівців, два маленьких записники, чорнильницю з високою шийкою, повну чорного чорнила, гумку, коробочку кнопок — і використовую усе це для заснування нового кібуцу на самому кордоні. У серці пустелі — на циновці — стіна і вартова башта; я розкладаю півколом скріпки, ставлю стругачку й гумку обабіч високої чорнильниці (це моя водонапірна вежа) і оточую все парканом, зробленим з олівців і ручок, зміцнивши його кнопками.

Ще трохи — і станеться напад: банда погромників, спраглих крові (приблизно двадцять ґудзиків), накинеться на поселення зі сходу й півдня, але ми захистимо його, вдавшись до військових хитрощів. Відчинимо їм браму, дамо їм пробратися досередини, на господарський двір, який стане для них могилою: брама зачиниться за ними, щоби погромники не могли відступити, і тоді я й накажу відкрити вогонь. Тієї ж миті з кожного даху, з висоти водонапірної вежі, роль якої виконує чорнильниця, відкриють вогонь поселенці — їх зображують білі фігурки-пішаки моїх шахів. Кількома шаленими залпами вони геть-чисто знищать загнані у пастку ворожі сили, і, як співається у старовинному гімні на честь свята Ханука, «Тебе слід прославляти, лаштуючи жертовник во спасіння від ворога-огудника… І завершу я хвалебною піснею…»10.

А нашу циновку я піднесу до рангу Середземного моря, етажерка з книжками позначить береги Європи, канапа буде Африкою, між ніжками стільця простягнеться Гібралтарська протока, карти з колоди, розсіяні тут і там, виступлять у ролі Кіпру, Сицилії та Мальти, записнички будуть авіаносцями, гумка й стругачка — ескадреними міноносцями, кнопки — морськими мінами, а скріпки — підводними човнами.

У помешканні холодно. Замість того щоби надягнути другий светр поверх першого, як мені було наказано зробити, щоби марно не витрачати електрики, я увімкну — лише на десять хвилин — обігрівач. У цього обігрівача дві спіралі, але є спеціальний вимикач, завдяки якому можна для економії запалити лише одну з них. Нижню. Я, не відводячи очей, дивитимуся, як поступово спіраль нагрівається. Процес цей чимраз наростає, повільно, спочатку нічого не видно, лише чути серію легких-легких потріскувань (щось подібне чутно, коли черевик наступає на розсипаний по підлозі цукор-пісок). Слідом за потріскуваннями на кінцях спіралі пробивається блідо-фіолетове мерехтіння, а тоді від країв спіралі до її середини починає поширюватися певне ледь помітне тріпотіння, блідо-рожеве, наче рум’янець на щоках сором’язливої дівчини, згодом рожевий змінюється на різку багряну фарбу сорому, а за нею шаленіють, уже переступивши через усі правила пристойності, голий жовто-червоний і хтивий лимонний кольори, поки розжарювання не досягне центру спіралі і вона не спалахне так, що зараз, здається, вже ніщо її не загасить. Тепер світіння розпеченої до білого спіралі скидається на сонце у металевій сріблясто-блискучій мушлі, ця мушля відбиває тепло, і на неї вже майже неможливо дивитися не кліпаючи. І ось нарешті вся спіраль палає — вогонь сліпить, розростається, виходить з берегів, йому несила вмістити у себе стільки жару, ще хвилина — і надлишок жару вивергнеться, ще хвилина — і шалений потік проллється на циновку Середземного моря. Це схоже на вулкан, схилами якого вивергаються водоспади полум’я, готового заживо спалити і мою ескадру, і есмінці, і весь підводний флот.

Увесь цей час верхня — не ввімкнута — спіраль дрімає собі, холодна й байдужа. І що більше розпалювалася нижня спіраль, то, наче знизуючи плечима, більш байдужою видавалася її верхня сусідка, яка за всім спостерігала зблизька, та залишалася до всього невразливою. І раптом мене охопило тремтіння, наче здогадався я чи просто-таки шкірою відчув усю силу напруги між палаючим і холодним. Та усвідомив, що є в мене достатньо простий і швидкий спосіб зробити так, аби й у байдужої спіралі не залишилося ніякого виходу: і вона буде змушена запалати, і вона теж ще затріпоче в мене, готова вибухнути від вогню, що переповнює її… Але це рішуче заборонено. Насправді заборонено. Якнайсуворіше заборонено вмикати обидві спіралі одночасно, і не лише через кричуще марнотратство, але також і через небезпеку перевантаження: щоби, боронь боже, не згорів запобіжник і весь будинок не занурився у темряву. А хто піде посеред ночі шукати мені Баруха — золоті руки?

Друга спіраль — лише якщо я збожеволів, дійсно збожеволів, отже — що буде, те й буде.

А що, як батьки повернуться раніше, ніж я встигну вимкнути цю другу спіраль? Чи якщо вимкнути-то я встигну, але спіраль не встигне охолонути, не встигне вдати мертву? Що я зможу тоді сказати на власне виправдання? Отже, треба виявити стриманість. Не вмикати. І, мабуть, варто мені почати наводити лад: красиво розставити по місцях усе те, що розсіяне на циновці.

5

Отже, що ж усе-таки в моїх історіях автобіографічне, а що — вигадка?

Усе автобіографічне: навіть якщо я колись вигадаю і напишу роман про любов між матір’ю Терезою та ізраїльським політиком Аббою Евеном, це напевно буде автобіографічна оповідь, хоча сповіді у ній не буде. Усі написані мною історії — автобіографічні, та жодна з них — не сповідь. Читачеві, чий рівень я визначив би як недостатньо високий, завжди хочеться дізнатися, причому негайно, що ж трапилося насправді. Що за історія криється за цією історією, що це все значить, хто проти кого, хто ж насправді з ким переспав. «Професоре Набоков, — запитала одного разу американська журналістка у прямому ефірі, — скажіть нам, будь ласка, are you really so hooked on little girls?»11.

От і я час від часу заслуговую на те, що нестримні інтерв’юери запитують мене «в ім’я права громадськості все знати»: чи не була моя дружина прообразом Хани з роману «Мій Міхаель»? Чи не така ж брудна в мене кухня, як кухня Фіми з «Третього стану»?

А іноді вони просять:

— Чи не могли б ви розповісти нам, хто вона насправді, молода дівчина у романі «Те саме море»? Чи не було раптом у вас особисто сина, який зник на Далекому Сході? І що в дійсності ховається за романчиком Йоеля з його сусідкою Анною-Марі в «Пізнати жінку»? А може, ви люб’язно погодитеся розповісти нам — своїми словами, — про що, власне, роман «Уготований спокій…»?

І чого ж, по суті, просять ці захекані інтерв’юери від Набокова й від мене? Чого хоче лінивий читач, а також і читач-соціолог, і читач-пліткар, любитель підглядати у шпаринку?

У найгіршому випадку, озброївшись пластмасовими кайданками, вони приходять до мене, щоби з живого чи мертвого вибити зізнання: у чому полягає моє «послання», що хочу я сказати цьому світові? Однозначний висновок — ось на що вони чекають. «Що хоче сказати поет?» — за цим вони прийшли до мене. Тільки б видати їм у руки «моїми словами» нищівну «звістку», чи повчання, чи політичну «нерухомість», чи «світогляд». Замість роману будь ласкавий дати їм щось більш конкретне, поставлене обома ногами на твердий ґрунт, щось таке, що можна потримати в руках, щось речове, на зразок «окупація розбещує», «пісковий годинник соціальних суперечностей на межі», чи «любов перемагає», або «прогнила еліта», чи «пригнічені меншини». Коротше, подай їм «священних корів», яких зарізав ти для них у своїй останній книзі, подай їх запакованими у пластикові мішки, призначені для трупів. Дякую.

Іноді вони відступаються і від ідей, і від священних корів, готові задовольнитися лише «історією, що стоїть за цією історією». Вони жадають пліток. Вони хочуть зазирнути до замкової щілини. Щоби ти повідомив їм, що насправді відбулося у твоєму житті, а не те, що ти згодом написав про це у своїх книгах. Щоби відкрили їм нарешті, нічого не прикрашаючи й не завертаючи їм голову, хто насправді зробив це, і з ким, і скільки разів. Це все, чого вони хочуть, і щойно отримають — будуть задоволені. Закоханого Шекспіра подавай їм, Томаса Манна, що порушив мовчанку, поетку Далію Равікович, яка оголила свою душу, сповідь нобелівського лауреата Сарамаґо, соковиті подробиці інтимного життя поетки Леї Ґольдберґ.

Лінивий читач приходить і вимагає від мене, щоби я очистив для нього написану мною книгу, як помаранчу від шкірки. Він приходить до мене й вимагає, щоби заради нього я власноруч викинув до сміттярки мій виноград, а йому подав лише зернята.

Такий читач подібний до коханця-маніяка, що накидується на жінку, яка потрапила до його рук, зриває з неї одяг, а коли вона вже геть оголена, він не заспокоюється й здирає з неї шкіру, він нетерпляче відкидає набік її плоть, розділяє скелет і перемелює її кісточки своїми грубими пожовклими зубами — лише тоді він нарешті цілком задоволений: «Ну все. Тепер я насправді всередині. Дістався».

А куди він дістався? До старої, затертої, банальної схеми, до набору сухих кліше, що, як і всім іншим, лінивому читачеві відомі вже дуже давно, і тому йому зручно з ними й лише з ними: адже герої книги — це точнісінько сам письменник чи його сусіди, а письменник і його сусіди, як з’ясовується, не бозна-які праведники, вони в достатній мірі мерзенні — як і ми всі. Після того як усі оболонки зірвані, шкіра зідрана до самих кісток, з’ясовується, що «всі одним миром мазані». А це якраз те, чого такий читач з наполегливістю й ретельністю шукає (і знаходить) у будь-якій книзі.

Ба більше, нерозумний читач, так само як схожий на нього захеканий інтерв’юер, з якоюсь підозрілою ворожістю, з якоюсь пуритансько-праведною злобою ставиться до творчості, до вимислу, до ускладненості стилю, перебільшення, до вигадливості любовних ігор, до «підводного» змісту, до музикальності й музи, до самої уяви. Йому трапляється, можливо, зазирнути до складного літературного твору, але лише за умови, що йому наперед обіцяно або задоволення від «руйнування підвалин», спричинене зарізом священних корів, або солодко-праведне задоволення, до якого призвичаїлися усі споживачі скандалів і різноманітних журналістських «розслідувань» — згідно з меню, що подає жовта преса.

Задоволення, яке доступне такому читачеві, пов’язане з тим, що особистість прославленого, всесвітньо відомого Достоєвського якось туманно пов’язана з темною схильністю до грабунку й убивства бабусь, Вільям Фолкнер точно причетний до кровозмішення, а Набоков займався коханням з неповнолітніми дівчатками. Кафка напевно був під підозрою у поліції (диму без вогню не буває), наш письменник А. Б. Єгошуа підпалює ліси, насаджені Національним фондом (є і дим, є і вогонь), уже не кажучи про те, що Софокл заподіяв своєму батькові й що сотворив він зі своєю ж матір’ю, а інакше як би він зумів змалювати все це так живо, та не просто «живо» — живіше, ніж це буває у житті.

У нашої національної поетки Рахелі є такі рядки:

Тільки про себе й сказати я вміла,

Світ мій вузенький, мурашки мій світ,

І, як мураха, на мізерне тіло

Взяла сміливо важезний той гніт.

Шлях мурашиний мій, він прямовисний,

Все зношу, маю безмежний терпець,

Та велетенська рука, мов навмисно,

Зводить зусилля щораз нанівець^12.

Один безталанний учень так виклав мені колись своє розуміння цього вірша:

Коли поетка Рахель була ще зовсім маленькою, вона страшенно полюбляла лазити по деревах, та кожного разу, щойно вона починала лізти, з’являвся якийсь громило й скидав її одним ударом назад, на землю. І через це вона була дуже нещасною.

*

Той, хто шукає сутність оповіді на ділянці між самим твором і тим, хто його написав, помиляється: шукати належить не на полі, що простяглося між написаним і письменником, а на полі, яке твориться між написаним і читачем.

Я не стверджую, що зовсім уже нема чого шукати між текстом і його автором, — там є місце для біографічних досліджень, і є певна насолода у плітках, а можливо, в них є і певна цінність, яка допомагає точніше побачити біографічне тло, його вплив на створення тих чи інших творів. І можливо, не варто нехтувати пліткою — адже, попри всю свою вульгарність, вона є двоюрідною сестрою белетристики. Щоправда, зазвичай література не опускається до того, щоби кланятися їй на вулиці, та не можна ігнорувати родинну схожість між ними обома: адже і для тієї, і для іншої характерним є той самий вічний універсальний імпульс — підглядати, аби вивідати таємниці ближнього.

І лише той, хто жодного разу не насолоджувався принадою плітки, нехай підведеться й першим кине в неї камінь. Проте вся її принада — не більш ніж солодка-пресолодка рожева цукрова вата. І плітка так само далека від доброї книги, як далека газована вода, підсолоджена різноманітними харчовими додатками, від живої води чи шляхетного вина.

Коли я був маленьким, то з нагоди свят Песах чи Рош га-Шана мене двічі-тричі водили до фотостудії Едді Рогозника на тель-авівській приморській вулиці Бограшов. У Едді Рогозника стояв мускулистий велетень: намальований чоловік-гора, вирізаний з картону, спирався на дві колони. Крихітні плавки натягнуті на його бичачі крижі, незліченні м’язи здимаються по всьому тілу, а його засмаглі, кольору міді, волохаті груди просто неохопні. У цього картонного велетня замість обличчя був отвір, а позаду стояв ослінчик з двома сходинками. Тобі пропонували обійти героя зі спини, піднятися на дві сходинки, пропхати свою маленьку голівку в дірку, що була у цього Геркулеса замість обличчя, і подивитися просто на фотоапарат. Едді Рогозник накаже тобі усміхнутися, не рухатися і не кліпати — і тут натисне на кнопку. За десять днів ми приходили, щоб отримати світлини. На цих знимках моє маленьке бліде й серйозне обличчя здіймалося над жилавою бичачою шиєю, і його облямовували кучері велетня Самсона, спадаючи на плечі Атласа, на груди Гектора, на біцепси Колоса.

От так і кожний хороший літературний твір запрошує нас, по суті, явитися і, «пропхавши голову», увійти у той чи інший образ, створений яким-небудь Едді Рогозником. Замість того щоби намагатися пропхати в отвір голову письменника, як це робить позбавлений уяви читач, варто спробувати зробити це з самим собою і подивитися, що вийде.

Інакше кажучи, простір, який добрий читач волітиме зорати, знайомлячись зі справжньою літературою, це не область, що лежить між написаним і письменником, а простір, що розкинувся між написаним і тобою, читачу. Важливо не те, «чи справді Достоєвський ще у бутність свою студентом убивав і грабував овдовілих бабусь». Важливо, що це ти, читачу, ставиш себе на місце Раскольнікова, щоб у власній душі відчути і жах, і огиду, і відчай, і хворобливу нікчемність, змішану з наполеонівською гординею, і безмірність фантазій, і голодну лихоманку, і самотність, і пристрасть, і втому, і смертельну тугу… І порівняти (результати порівняння нехай залишаться таємницею) не героя книги з деякими скандальними подробицями з життя автора, а героя книги з твоїм власним «я» — прихованим, небезпечним, нещасним, божевільним, злочинним… Ця істота, що наводить жах, назавжди прихована тобою глибоко-глибоко, у найтемніший з твоїх карцерів, так що жодна людина навіть не здогадається, боронь боже, про її існування — ні батьки твої, ні ті, хто любить тебе, інакше б утекли вони від тебе геть, нажахані, як утікають від чудовиська. І от коли осягаєш ти історію Раскольнікова — з тим, що ти не любитель пліток, а вдумливий читач, — ти можеш увести цього Раскольнікова досередини, у свої сутерени, у свої темні лабіринти, через усі ґрати — до свого карцеру і там влаштувати йому зустріч з найганебнішими, найницішими твоїми чудовиськами. І ти зможеш порівняти чудовиськ Достоєвського зі своїми власними, яких у твоєму звичному житті тобі ні з чим порівняти не вдасться, бо на всі віки не представиш ти їх жодній живій душі, навіть пошепки, в ліжку, тому (чи тій), що спить там з тобою ночами, інакше він (чи вона) тієї ж миті, зірвавши з огидою простирадло й загорнувшись у нього, втече від тебе з вересками жаху.

Так Раскольніков зможе ледь-ледь утішити твого внутрішнього бранця, якого кожен з нас змушений приректи на ганьбу й самотність довічного карцеру. Так зможуть книги трохи підсолодити гіркоту твоїх ганебних таємниць: не лише ти, соколику, такий, але й усі решта, можливо, трохи схожі на тебе. Жодна людина не є островом, хоча кожен з нас — півострів, Піренейський півострів, оточений майже з усіх боків чорною водою і все ж якось пов’язаний з іншими півостровами. Ріко Данон, наприклад, у моїй книзі «Те саме море», розмірковуючи про таємничу гімалайську снігову людину, не може не замислитися про таємницю людського існування:

Народжений жінкою несе на спині власних батьків.

Не на спині. У самому собі.

Усе своє життя він їх повинен нести. Їх і все воїнство їхнє. Всіх пра-пра-батьків.

Російська матрьошка вагітна всіма поколіннями, до найостаннішого.

Куди не піде, йде він, вагітний батьками.

Вкладається спати чи прокидається, він вагітний батьками.

Вирушає у мандри чи залишається на місці, він вагітний батьками.

Ніч за ніччю, коли він на ложі своєму, батько й мати поряд з ним.

Поки не настане його година^13.

І не питай: «Якими є справжні факти? Що відбувається у цього письменника?». Запитай себе. Запитай про себе. А відповідь можеш зберігати при собі.

6

Нерідко факти загрожують правді. Одного разу я написав про істинну причину смерті моєї бабусі. Моя бабуся Шломіт прибула з Вільна спекотного літнього дня 1933 року. Вона приголомшено озирнула просяклі потом базари, строкаті прилавки, закишілі живністю закапелки, наповнені криками торговців, ревінням ослів, блеянням овець, писком курчат, підвішених за зв’язані лапки… Вона побачила кров, що скрапувала із ший зарізаних курей, побачила плечі й м’язи чоловіків, синів Сходу, побачила разючі фарби овочів і фруктів, побачила довколишні гори й скелясті схили єрусалимських пагорбів — і негайно оголосила остаточний вирок: «Цей Левант переповнений мікробами».

Близько двадцяти п’яти років прожила моя бабуся в Єрусалимі, перебула важкі часи, а іноді й прекрасні дні, та вироку цього не пом’якшила й не змінила до своєї останньої години. Подейкують, що вже наступного дня після їхнього прибуття до Єрусалима вона наказала дідусеві (і наказ залишався в силі впродовж усього їхнього спільного життя) і взимку, і влітку щоранку вставати о шостій чи пів на сьому й обробляти ручним розпилювачем-пульверизатором кожен куточок помешкання. Щоби відбити атаку мікробів, треба було обприскати під ліжком, і за шафою, і на антресолях, і між ніжками мисника. Тоді слід було вибити всі матраци, постільну білизну й покривала. Від раннього дитинства я пам’ятаю, як дідусь Александр стоїть у передсвітанковому присмерку на балконі, в майці й хатніх капцях: щодуху гамселить він постіль, наче Дон Кіхот, що атакує бурдюки з вином. Він підносить тріпачку й раз по раз, із усім гнівом відчаю і знедоленості, опускає її на розвішану постіль. Бабуся Шломіт здіймається над ним, стоячи позаду, відступивши на кілька кроків. На ній квітчастий шовковий халат, застебнутий на всі ґудзики, волосся зібране зеленою стрічкою з бантиком-метеликом, вона стоїть, випростана й тверда, як начальниця пансіону для шляхетних панянок, інспектуючи поле бою, поки не буде здобуто щоденної перемоги.

У рамках невтомної боротьби з мікробами бабуся звикла ошпарювати окропом овочі й фрукти, не йдучи на жодні компроміси. Хліб вона, траплялося, протирала кілька разів вологою ганчірочкою, змоченою у рожевому хімічному дезінфікуючому розчині, який називався «Калі». Після кожної трапези вона не мила посуд, а, як це заведено для підготовки посуду до пасхальних днів, виварювала його впродовж тривалого часу в окропі. І себе бабуся Шломіт також «виварювала»: і влітку, і взимку вона тричі на день приймала ванну з ледь не киплячою водою, щоби знищити мікробів. Вона прожила довге життя, мікроби й віруси, угледівши її здалеку, поспішали перебігти на інший бік вулиці. І коли їй, уже після пережитих двох-трьох серцевих нападів, було за вісімдесят, лікар Крумгольц застерігав її:

— Дорога моя пані, якщо ви не відмовитеся від ваших обпікаючих ванн, я не можу нести відповідальності за те, що з вами, не доведи Господи, може скоїтися…

Та бабуся не могла відмовитися від своїх ванн. Жах перед мікробами був надто сильним. Вона померла у ванні.

Її серцевий напад — це факт.

Та правда в тому, що моя бабуся померла не від серцевого нападу, а від надмірної чистоти. Факти схильні приховувати від нас правду. Чистота вбила її. І хоча її життя в Єрусалимі точилося під гаслом: «Левант переповнений мікробами», це, можливо, лише свідчення того, що існувала глибинніша, внутрішня, приглушена, не видна для ока правда, яка передувала боротьбі за чистоту — цьому насланню, яким була охоплена бабуся. Адже бабуся Шломіт прибула до Єрусалима з північно-східної Європи, з місць, де мікробів, не кажучи вже про всіляких інших шкідників, було не менше, ніж у Єрусалимі.

Можливо, тут прочиняється певна шпаринка, крізь яку можна зазирнути і хоча б частково відновити те, що пробудилося у душі моєї бабусі Шломіт, коли вона побачила Схід, його барви й пахощі. Це стосується не лише моєї бабусі, а й інших емігрантів-біженців, прибулих з осінньо-сірих містечок Східної Європи: вони настільки злякалися надмірної чуттєвості «Леванту», що схотіли вибудувати собі ґетто, намагаючись за його стінами заховатися від того, чим загрожував їм цей новий світ.

Чим же загрожував він? Можливо, правда в тому, що не через поширювану Левантом небезпеку мордувала бабуся своє тіло, очищуючись обмиваннями у пекучо-гарячій воді зранку, вдень і ввечері до кінця своїх днів, а якраз через чуттєві чари, що спокушали її тіло. Була неймовірна привабливість у цих базарах, що переливалися через вінця й розтікалися довкола неї, заворожуючи і спокушаючи так, що перехоплювало подих і плавилась душа. Колінця тремтіли від надміру овочів, фруктів, сирів, присмачених різними приправами, від гострих пахощів і страв, які деруть горло, приголомшливих, чужих, дивних, дражливих, збудливих… І ці ненаситні руки, що мацають, порпаються, занурюються до потаємної глибочіні цих куп із фруктів, зеленини, червоних перців, пряних оливок… І надмірна нагота цієї м’ясної плоті, що безсоромно хитається на гаках, закривавлена, оголена, позбавлена шкіри, паруюча… Й усе це розмаїття приправ, прянощів, спецій, що доводить ледь не до млості, вся ця свавільна й чарівна різнобарвність гіркого, гострого і соленого. А над усім цим ще й нестримний аромат кави, що проникає до самих печінок, і пахощі, що здіймаються від усіляких скляних посудин, наповнених напоями всіх кольорів, зі шматочками льоду й дольками лимона. І ці міцні базарні вантажники, смагляві, скуйовджені, оголені до пояса, м’язи грають під шкірою, тремтячи від напруги, спітнілі тіла вилискують під сонцем.

Можливо, все це культове служіння чистоті було для моєї бабусі не чим іншим, як космічним скафандром — герметичним і стерильним? Антисептичним поясом вірності, в який вона сама себе, з власної доброї волі, закувала з першої години свого перебування в Ізраїлі, навісивши сім замків і знищивши водночас усі ключі?

Урешті-решт, вона померла від серцевого нападу: це факт. Але не серцевий напад, а чистота вбила мою бабусю. Чи, точніше, не чистота, а потаємні бажання скосили її. Або ще точніше — не бажання, а її жахливий страх перед ними. Або навіть не чистота, не бажання, навіть не страх перед ними, а постійна досада з приводу цього страху — задушлива, злоякісна, невиліковна, як блуклива інфекція: досада за власне тіло, досада за власні пристрасті. Та ще інша досада, вже глибша: за себе, бо перед власними пристрастями вона задкує і відступає. Каламутна, отруйна досада — і за невільницю, і за тюремницю. За довгі-довгі роки, впродовж яких потайки оплакувалося спливання часу, порожнього й печального, за зсихання свого тіла, за тілесні бажання. Ті самі бажання, що випрані багато тисяч разів, намилені до повної покірності, продезінфіковані, відчищені, виварені…

Цей омріяний Левант, загиджений, спітнілий, тваринний, солодкий до нестями, але «весь-переповнений-мікробами».

7

Майже шістдесят років минуло з того часу, та я дотепер пам’ятаю його запах: я викликаю цей запах, і він повертається до мене — грубуватий, припорошений пилом, схожий на доторк цупкої мішковини, але сильний і приємний. У моїй пам’яті цей запах сусідить з доторком його шкіри, з його буйними кучерями, густими вусами, що торкаються моєї щоки, і я почуваюся так затишно, наче зимового дня сиджу в старій теплій напівтемній кухні…

Шаул Черніховський помер восени 1943 року, коли мені було чотири з чимсь, так що ця чуттєва пам’ять збереглася вочевидь тому, що пройшла через кілька ретрансляційних станцій з потужними підсилювачами: мама й тато часто нагадували мені ці миті, оскільки любили попишатися перед знайомими — ось, мовляв, хлопчик заслужив честь посидіти на колінах у Черніховського і погратися його вусами. В такі миті вони завжди зверталися до мене, просячи підтвердити їхню розповідь:

— Ти ж пам’ятаєш ту суботу, по обіді, коли поет дядько Шаул посадив тебе на коліна й назвав чортенятком, так? («Чортенятко» він, ясна річ, сказав лагідно.)

У відповідності до призначеної мені ролі я повинен був продекламувати для них свій постійний рефрен:

— Так. Я це чудово пам’ятаю.

Я жодного разу не сказав їм, що та картина, яку я пам’ятаю, дещо відрізняється від їхнього сценарію.

Я нічого не хотів їм зіпсувати.

Звичка моїх батьків повторювати цю історію, вимагаючи від мене її підтвердження, зміцнила, зберегла в мені пам’ять про ці хвилини. Якби мої батьки так не пишалися цією подією, спогади зблякли би і випарувалися. Та є різниця між їхньою розповіддю й тим, що відклалося у моїй пам’яті. Той факт, що закарбована у моїй пам’яті картина не є лише відображенням батьківської розповіді, що вона живе й своїм первісним життям, що п’єса про великого поета і маленького хлопчика в постановці моїх батьків не збігається з моєю версією, — той факт безумовно доводить, що моя версія породжена не винятково їхніми розповідями. У батьків завіса піднімається, і ясноволосий хлопчик у коротких штанцях сидить собі на колінах гіганта івритської поезії, торкається й сіпає його за вуса, а поет тим часом нагороджує хлопчика званням «чортенятко». Та хлопчик, зі свого боку, — о, чарівна наївність! — відплачує поетові тією ж монетою, відповідаючи йому: «Сам ти чортенятко!». За версією мого батька, автор вірша «Біля статуї Аполлона» відреагував на це такими словами: «Можливо, ми обидва маємо рацію» — і навіть поцілував мене в голову. В цьому поцілункові мої батьки побачили знак на майбутнє, щось на зразок помазання, так ніби, припустимо, Пушкін схилився й поцілував голівку малюка Толстого.

Але рисунок, вирізьблений моєю пам’яттю, рисунок, який раз по раз освітлювали прожектори моїх батьків і цим допомогли мені зберегти його, цей рисунок напевно створений не ними. У сцені, яку запам’ятав я, не такій солодкавій, як у батьків, я взагалі не сидів на колінах у поета й не смикав його славетні вуса. Було це в домі дядька Йосефа: я впав і прикусив язика, так що навіть кров з’явилася, я заплакав, і лікар (а наш великий поет був дитячим лікарем), випередивши батьків, підхопив мене, підняв своїми широкими долонями, і я донині пам’ятаю, як саме він підняв мене з підлоги — спина моя обернена до нього, перекривлене криком обличчя до присутніх у кімнаті. Він обернув мене й промовив щось, і ще щось — напевно не про те, що Толстой успадковує корону Пушкіна, а мені, який дриґався в його руках, він відкрив рота, зиркнув на ранку, наказав принести йому дрібку льоду й сказав:

— Це дурниці, всього лише подряпина, не більше, і так само, як ми зараз плачемо, так ми одразу ж і засміємося.

Можливо, через те що поет говорив наче про нас двох, можливо, через легкий дотик його щоки до моєї щоки, шорсткий і приємний, схожий на дотик мішковини чи товстого й теплого рушника, а головне — через його запах, міцний домашній запах, який я і нині можу викликати, і він відгукується й повертається до мене (не запах одеколону після гоління, не мила й тютюну, а запах тіла, крутий, густий, він просочує все довкола — майже так пахне курячий бульйон зимового дня), — власне, через цей прекрасний запах я хутко заспокоївся. І з’ясувалося, що біль, як це часто буває, — це більшою мірою паніка, аніж сам біль. А пишні вуса, вуса Ніцше, усміхалися й легенько лоскотали мене, а згодом — так запам’яталося мені — обережно вклав мене горілиць лікар Шаул Черніховський, без церемоній, просто на канапу, де зазвичай засідав дядько Йосеф, він же професор Йосеф Клаузнер, і поет-лікар чи моя мама — хтось із них поклав мені на язик шматочок льоду, який не забарилася принести тітка Ціпора.

Наскільки я пам’ятаю, жодним дотепним афоризмом, гідним, аби його увіковічнили чи цитували, не обмінялися у цей дарований їм момент великий поет покоління, що його заведено називати у нашій літературі поколінням Відродження, і його маленький розплаканий підопічний, який належав уже до «покоління Держави».

Після того дня минуло ще два чи три роки, перш ніж я навчився вимовляти «Шаул Черніховський». Коли мені сказали, що він поет, я не здивувався: в Єрусалимі того часу майже кожен був або поетом, або вченим, або філософом, або направником світу. Коли мені сказали, що він «доктор», і це не справило на мене жодного враження: в домі дядька Йосефа й тітки Ціпори кожен із чоловіків-гостей був професором чи доктором наук.

Та він не був просто ще одним лікарем чи ще одним поетом. Він був дитячим лікарем, він був чоловіком з непокірною, ледь скуйовдженою шевелюрою, смішливими очима, великими, порослими шерстю руками, густими хащами вусів, повстяними щоками і єдиним, лише йому притаманним запахом, сильним і ніжним.

І донині, варто мені побачити поета Шаула Черніховського на світлині, на картині чи його скульптурний портрет, установлений, як мені здається, біля входу до школи його імені, одразу ж виникає і обволікає мене, наче добра зимова ковдра, його запах, милосердний і утішливий.

*

Мій батько, як і шанований та коханий ним дядько Йосеф, віддавав перевагу пишноволосому Черніховському перед лисим Бяликом. В очах батька Бялик був поетом надто «єврейським», обтяженим у своїй творчості комплексами діаспори, до того ж дещо жіночним, а Черніховський видавався йому видатним івритським поетом — таким собі мужнім, трохи чужоземним шибеником, емоційним і відважним, чуттєво-діонісійським — «веселим греком», як називав його дядько Йосеф (цілком ігноруючи і єврейський смуток Черніховського, і його єврейське тяжіння до грецької культури). У Бялику батько бачив співця єврейської приниженості, характерної для світу вчорашнього, характерної для містечка з його жалюгідним безсиллям (крім «Вогняного сувою», «Мерців пустелі» й «Слова про погром», де, за словами тата, Бялик «просто-таки лев ревучий»).

Як і багато євреїв-сіоністів, однолітків мого батька, він був по суті прихованим «ханаанцем»: єврейське містечко й усе з ним пов’язане, зокрема і представники «містечка» в новій івритській літературі Бялик і Аґнон, викликали в ньому почуття ніяковості й сорому. Він хотів, аби всі ми народилися заново, ясними, сильними, засмаглими, європейцями, що розмовляють івритом, цілком позбулися приниженості, принесеної зі Східної Європи. До мови їдиш батько майже все своє життя відчував огиду й називав її «жаргоном». Бялик у його очах був поетом злиденного існування, «агонії поколінь», а Черніховський — провісником зорі нового для нас дня, зорі тих, хто «бурею підкорив Ханаан». Вірш «Біля статуї Аполлона» батько знав напам’ять і, бувало, читав його нам з великим піднесенням, не зважаючи на те, що поет, у простоті свого серця, схиляючись перед Аполлоном, по суті співає хвалебну пісню Діонісу.

А часом із «одесько-жаботинським» душевним піднесенням, але з ашкеназькою інтонацією батько вергав на нас громи й блискавки Черніховського:

Мені мелодія звучала первозданних днів…

Мелодія вогню і крові…

На гору підняли таран — і розтрощив він

Усе, що було на шляху, — біда.

Або:

Ніч… ніч… ніч чужих богів.

Без зорі, без світла…

Бліде обличчя батька, обличчя скромного вченого осяювалося на мить, наче обличчя монаха, в душі якого промайнула гріховна думка, коли з усією можливою енергією, мало не з ричанням, промовляв він рядок: «Кров віддам за кров». А я тамував усмішку, позаяк івритське слово «тахат» (за, взамін), вжите поетом у високому стилі, має і більш «низьке» значення — «низ», «під» — у побутовому івриті означає просто «дупу».

За все моє життя мені жодного разу не довелося зустріти людину, яка б знала напам’ять стільки віршів Черніховського, як мій батько. Він, напевно, пам’ятав більше віршів Черніховського, ніж сам Черніховський, і декламував їх з величезним пафосом і запалом. «Поет, окрилений музою і музикою, нестримний у своїх прагненнях, без жодних хитрощів, набутих євреями у вигнанні й діаспорі, нічого не соромлячись, він пише про кохання й навіть про чуттєві насолоди, — так казав тато. — Черніховський ніколи не тупцяється, не борсається до повної знемоги у всіляких там “нещастях” і “охах-ахах”». Ці останні слова тато промовив нелюбим йому їдишем.

Мама, бувало, поглядала на тата з деяким скептицизмом, наче дивуючись подумки природі подібних насолод, але вважала за краще промовчати.

*

Був у нього, у мого батька, явний темперамент «литвака», як називали литовських євреїв. Батько походив з одеської родини Клаузнерів, але до Одеси вони потрапили з Литви, а у віддаленому минулому коріння цього клану можна було б, імовірно, віднайти в Маттерсдорфі, він же Маттерсбурґ, розташованому на сході Австрії, неподалік від кордону з Угорщиною.

Був батько людиною чутливою і захопленою, та водночас завжди зневажав усілякого роду містику й магію. Надприродні явища уявлялись йому безсумнівним результатом діяльності різноманітних брехунів і пройдисвітів, що напускають туману. Хасидські притчі про чудеса вважав він усього лише фольклором, а слово «фольклор» вимовляв з тією ж гримасою зневаги, з якою вимовляв іще цілу низку слів, наприклад «жаргон», «екстаз», «гашиш», «інтуїція»…

Мама слухала його промови, замість відповіді пропонуючи нам свою сумну усмішку, а іноді казала мені:

— Твій батько — людина розумна й логічно мисляча — навіть уві сні.

По роках, після її смерті, коли дещо зблякла оптимістична веселість тата і зникла його постійна балакучість, змінилися й вподобання його — можливо, вони стали ближчими до вподобань мами.

В одному з підвалів Національної бібліотеки батько знайшов невідомий рукопис І. Л. Переца, класика літератури мовою їдиш. Зошит належав до юнацьких років письменника, і серед різного роду чернеток і начерків виявилося невідоме оповідання під назвою «Помста». Батько поїхав на кілька років до Лондона, там засів за роботу й написав докторську працю про це своє відкриття. У процесі своєї дослідницької діяльності він віддалився від «бурі й натиску» раннього Черніховського, втягнувся в літературу мовою їдиш і, заглибившись до сумної таємничості оповідань Переца й хасидських притч, наче звільнився врешті-решт від певних обмежуючих його рамок і заходився займатися міфами та сагами різних віддалених народів.

*

Та у ті роки, коли по суботах ми вирушали до дому дядька Йосефа в єрусалимському кварталі Талпіот, батько все ще намагався виховувати всіх нас, прагнучи зробити з нас таких само «синів світла», яким був він сам.

Мої батьки досить часто сперечалися про літературу. Тато любив Шекспіра, Бальзака, Толстого, Ібсена і Черніховського. Мама надавала перевагу Бялику, Шиллеру, Тургенєву, Чехову, Стріндберґу, Ґнесіну, а також панові Аґнону, що мешкав просто навпроти дядька Йосефа в Талпіоті. Та, як я собі уявляю, великої дружби між ними не було.

Арктично холодна ввічливість запановувала у провулку, якщо доводилося зустрітися цим двом, — професор Клаузнер і пан Аґнон ледь-ледь піднімали свої капелюхи, обдаровували один одного легким поклоном і водночас напевно пошепки бажали один одному вічного перебування у прірві забуття. Дядько Йосеф не визнавав Аґнона за значного письменника, вважаючи його твори архаїчними, провінційними, схожими на кокетливо-красиві й вигадливі рулади канторського співу.

Що ж до пана Аґнона, він, зі свого боку, чаїв мстиву образу, нічого не забуваючи, поки нарешті не настромив дядька Йосефа на один з рожнів своєї іронії у знущально поданому образі професора Бахлама з роману «Шира». Дядько Йосеф помер ще до появи роману «Шира», завдяки чому щасливо уникнув душевних прикрощів. А от пан Аґнон прожив довгі дні й роки, став лауреатом Нобелівської премії з літератури, був ушанований світовою славою, та, попри це все, приречений був стиснути зуби і кисло всміхнутися, що, без сумніву, відбулося з ним того дня, коли їхньому завулку-тупичку, скромній вуличці у кварталі Талпіот, було присвоєне ім’я дядька Йосефа і вона стала називатися «вулиця Клаузнера». Від того дня й до дня його смерті судилося йому зватися письменником паном Аґноном з вулиці Клаузнера.

І так досі, наче на збитки, стоїть дім-музей Аґнона посеред вулиці Клаузнера.

А от дім Клаузнера був зруйнований, його більше немає, і на його місці, на жаль, збудували просто багатоквартирний будинок, звичайнісінький, нічим не примітний, саме навпроти дому Аґнона на вулиці Клаузнера.

8

Що другої чи третьої суботи ми здійснювали паломництво до Талпіоту, на маленьку віллу дядька Йосефа й тітки Ціпори. Приблизно шість-сім кілометрів відділяли наш будинок у кварталі Керем-Авраам від Талпіоту, віддаленого єрусалимського району. Він вважався тоді до певної міри небезпечним: південніше за квартали Рехавія і Кір’ят-Шмуель, південніше за вітряк у Мішкенот-Шаананім лежали простори чужого Єрусалима — Талбіє, Абу-Тор, Катамон, Німецька колонія, Грецька колонія і Бака. («Абу-Тор, — пояснив нам одного разу вчитель пан Авісар, — названий так за іменем одного героя, прозваного арабами “Батько-бик”, Талбіє був колись володінням людини, яку звали Талеб, Бака арабською значить “долина”, що ж до слова Катамон, то це спотворене арабське “ката монс”, що перекладається з грецької — “обік монастиря”».) А ще далі на південь, за всіма цими чужими світами, там, за темними горами, на краю світу, мерехтіли поодинокі крапки єврейських поселень — Мекор-Хаїма, Талпіота, Арнони й кібуца Рамат-Рахель, майже по сусідству з передмістями Вифлеєма. З нашого Єрусалима не можна було розгледіти квартал Талпіот, виднівся лише маленький сірий масив, притрушені порохами крони дерев на вершині далекого пагорба. Одного разу вночі сусід наш, інженер пан Фрідман, показав з нашого даху на жменьку блідих тремтливих вогнів на краю горизонту, підвішених між небом і землею, та сказав:

— Там — військовий табір Алленбі, а он там, можливо, видно вогні кварталів Талпіот чи Арнона. І якщо знову спалахнуть арабські заворушення, становище їхнє буде далеко не легке. Не кажучи вже про справжню війну.

*

Ми вирушали в дорогу по обіді, в час, коли місто ховається за зачиненими віконницями й жалюзі, цілком занурюючись у пообідню суботню дрімоту. Мертва тиша розливається вулицями й дворами, між кам’яницями і повітками з жерсті, приліпленими до них. Здається, наче весь Єрусалим уміщений всередину прозорої скляної кулі.

Ми перетинали вулицю Ґеула, вступали до лабіринту провулочків занедбаного ультраортодоксального району у верхів’ях кварталу Ахва, пірнали під мотузки з розвішаним на них чорним, білим, жовтим одягом, проходили повз іржаві залізні бильця, що огороджували захаращені веранди, а також і сходи-переходи, якими нам доводилося дертися на вулиці Зіхрон-Моше. Ця вулиця завжди була оповита хмарою пахощів від страв, які готували бідняки з ашкеназької общини: чолнт, борщ (ця страва так і називалася), смажена цибуля, часник, квашена капуста… Далі наш шлях проходив вулицею Невіїм. Ані живої душі не було видно на суботніх вулицях Єрусалима о другій пополудні. Звернувши з Невіїм, ми спускалися вулицею Штрауса, вічно зануреною в присмерк, створюваний кронами велетенських давніх сосен, і йшли далі в затінку двох стін. Звідси починалася стіна з сірого, порослого травою каменю, що відгороджувала протестантський шпиталь сестер-дияконіс, потім тягнувся важкий похмурий кам’яний паркан шпиталю «Бікур Холім» із символами дванадцяти колін Ізраїлевих, викарбуваними на прегарних мідних дверях головного входу. Відлуння запахів — ліків, старості, гострого розчину лізолу, — які розносилися від цих лікувальних закладів, ширилося цілою округою. Потому ми перетинали вулицю Яфо біля прославленої крамниці одягу, що називалася «Мааян Штуб», і затримувалися на хвилину біля вітрини книгарні «Ахіасаф», щоби тато міг жадібними очима пожирати виставлені там різноманітні івритські книги. Далі ми йшли вздовж усієї вулиці Кінґ-Джордж, проминаючи розкішні крамниці, кафе з високо підвішеними люстрами, багаті торговельні заклади. Все було порожнім. Зачинено з нагоди суботи, та вітрини, хоч і заґратовані залізом, підморгували нам, спокушали чарами інших світів, мерехтінням далеких континентів, диханням яскраво освітлених галасливих міст, розташованих на берегах великих рік. Там, у цих містах, — елегантні пані та спокійні витончені багаті чоловіки, яким не доводиться жити серед заворушень, нещасть, напастей, які не знають скрути, у них усього вдосталь, їм не потрібно думати про кожну копійку, вони вільні від законів, установлених для себе першопрохідцями й волонтерами, творцями Ерец-Ісраелі, вільні від таких покарань, як «викуп за їшув», шпитальні каси, продовольчі й промтоварні картки… Сидять вони собі в глибині своїх затишних будинків, над черепичними дахами яких тягнуться вгору труби, чи у своїх просторих, вистелених килимами помешканнях, розташованих у великих будинках з новітнім обладнанням, де консьєрж у блакитній уніформі приставлений до ліфта, і покоївки, кухарі, економки прислужують цим паням і панам, які живуть собі на потіху, воістину насолоджуючись життям. Не те що ми тут.

*

Тут, на вулиці Кінґ-Джордж, і в Рехавії, заселеній вихідцями з Німеччини (яких у нас прозвали «єке»), і в багатому грецько-арабському кварталі Талбіє розлилася тоді інша тиша, не схожа на тишу суботнього полудня у тісних захаращених провулочках ортодоксальних євреїв-ашкеназі. Інша тиша, що під’юджувала, дратувала, приховувала у собі певну таємницю, нависала над вулицею Кінґ-Джордж, спорожнілою в суботу о пів на третю. Це була «закордонна» і насправді «британська» тиша, бо вулиця Кінґ-Джордж — і не лише тому, що носила ім’я англійського короля, — уявлялася мені в дитинстві чимось на зразок відгалуження дивовижного міста Лондона з кінофільмів: у ньому були шереги високих будинків, офіційні будівлі, що усім своїм виглядом свідчили про пошану й багатство, тяглися по обидва боки вулиці, до цього стрункого ряду одноманітних фасадів не вривалися злиденні двори, уражені пусткою, наче коростою, зарослі непотребом і сміттям, відділяючи один будинок від іншого, як у наших кварталах. Тут, на вулиці Кінґ-Джордж, не обвалювалися балкони й не було зношених жалюзі, що робили вікна подібними до роззявленого беззубого старечого рота. До цих вікон нужденності міг зазирнути будь-який перехожий, і йому відкривалося усе мізерне наповнення дому: латані-перелатані покривала, кричущо-строкате шмаття, нагромадження скупчених у тисняві меблів, закіптюжені сковорідки, вкритий пліснявою глиняний посуд, прогнуті емальовані каструлі, найрізноманітніші бляшанки й баночки, підточені іржею… Обабіч вулиці Кінґ-Джордж тягнувся єдиний фасад — при краватці, зверхній, але водночас скромний. Його двері, карнизи, вікна з мереживними фіранками — все свідчило про багатство, повагу, пречудові тканини, м’які килими, вишуканий посуд, стримані голоси й витончені манери.

Біля входу до будинку прикріплені були таблички з чорного скла з назвами адвокатських контор, іменами лікарів, нотаріусів, посередників, акредитованих представників шанованих іноземних фірм.

Наш шлях лежав повз сиротинець «Таліта Кумі» (тато любив пояснювати нам, що значить ця назва, посилаючись на Євангеліє від Марка, де сказано: «Дівчатко, кажу тобі, встань», наче не пояснював цього вже й два тижні, і два місяці тому, а мама любила казати йому: «Годі, Ар’є, ми це вже чули, ще трохи — й від усіх твоїх пояснень буде не “таліта кумі”, а “таліта нумі”» (не «дівчатко, встань», а «дівчатко, засни»). Ми проходили повз «яму Шибера» — велетенську яму, викопану під фундамент будинку, що його збирався збудувати підрядник Шибер, та так і не збудував; повз Дім Фруміна, який у майбутньому стане тимчасовим прихистком для нашого Кнесету; повз заокруглений фасад Дому сходів, що обіцяв усім своїм відвідувачам зустріч із чарівною і суворою красою — відображенням смаків вихідців з Німеччини.

Траплялося, ми затримувалися на хвилину, щоби поглянути на стіни Старого Міста, які здіймалися за мусульманським цвинтарем «Маміла», і, підганяючи одне одного («Вже за чверть третя! А путь ще довга!»), йшли далі — повз синагогу «Єшурун», повз напівкруглу площу перед будівлями Єврейської агенції. (Тато тоді пояснював мені, стишивши голос, із великою пошаною, наче відкриваючи державні таємниці: «Тут працює наш уряд, доктор Хаїм Вейцман, Еліезер Каплан, Моше Шерток, а іноді — навіть сам Давид Бен-Ґуріон. Тут б’ється серце єврейської влади! Як шкода, що цей уряд недостатньо наполегливий!». І далі він пояснював мені, що таке «тіньовий уряд», і намагався передбачити, як все буде у нас невдовзі, коли британці врешті-решт заберуться геть: «По-доброму чи по-злому, але вони підуть!».)

Продовжуючи свій шлях, ми спускалися до споруди «Терра Санта». (У цій споруді батько пропрацював близько десяти років після Війни за незалежність. Тоді Єрусалим опинився в облозі, й дорога до університетських споруд на горі Скопус була відрізана. Відділ періодичних видань Національної та університетської бібліотеки знайшов тимчасовий притулок у кутку на третьому поверсі будівлі «Терра Санта».)

Звідси ми йшли приблизно десять хвилин до «Дому Давида», споруди із заокругленим фасадом, за якою обривалося місто. Тут починалися порожні поля, що тягнулися до залізничної станції «Емек-Рефаїм». Ліворуч виднілися крила вітряка у кварталі Ямін-Моше, а вище, праворуч, на схилі пагорба, — останні будинки Талбіє. Ми не говорили про це, та якась напруженість сковувала нас, коли виходили ми за межі міста, наче перетинали невидиму прикордонну межу і вступали на терени чужої землі.

Трохи по третій ми проходили дорогою, що пролягала між руїнами старовинного турецького заїзду «Хан», Шотландською церквою, яка височіла на пагорбі, й зачиненим залізничним вокзалом. Тут панувало інше світло, приглушене хмарами і стародавнім мохом. Це місце зненацька нагадало мамі мусульмансько-балканський завулок на околиці містечка в Західній Україні, де вона жила колись. Тато ж починав розповідати про Єрусалим часів турецького володарювання, про утиски, вчинені Джемаль-пашею, про відрубані голови, про покарання ударами палиці. Усе це здійснювалося на очах у зацікавленої черні, яка збиралася тут, на брукованій площі перед залізничним вокзалом, побудованим наприкінці дев’ятнадцятого століття єрусалимським євреєм на ім’я Йосеф бей Навон, що отримав концесію від Османської імперії.

*

Від привокзальної площі ми продовжували свій шлях Хевронською дорогою, залишили позаду укріплені споруди, де містилася британська мандатна адміністрація, проминули майданчик з цистернами, над огорожею якого височіла вивіска — широкий щит з написом трьома мовами. Якщо перекласти з івриту, слова були такими: «Устань, дурню». Тато завжди усміхався: що ж це за дурень, якого напис закликає устати? І, не дочікуючись моєї відповіді, відповідав сам собі: «Це не векум авіль (устань, дурню), а англійський вираз вакуум ойл (олива у герметичній цистерні), та в івриті й одне, і друге пишеться однаково, і річ лиш у тому, як розставити діакритичні знаки, так званий оголос, — під чи над літерами». І додавав: «Ось перед нами ще одне свідчення того, що воістину настав час увести нарешті до нещасного єврейського правопису якнайрішучіші виправлення в сучасному європейському дусі: запровадити в нас голосні, які регулюють вимову. Як, скажімо, дорожня поліція регулює рух. До речі, на паротягах королівської залізниці прийнято писати “inflammable” (займистий), а чиновницьким івритом британської мандатної адміністрації попереджають: “Може увійти в запал” — не більше й не менше!».

Ліворуч від нас розгалужувалися стрімкі вулички, що вели до арабського кварталу Абу-Тор, а праворуч притягували до себе провулки й провулочки Німецької колонії. Безтурботне баварське село, наповнене щебетанням птахів, собачим гавкотом і півнячими вересками. Є там і голубники. Серед кипарисів і сосен проглядають червоні черепичні дахи, безліч подвір’їв оточені кам’яними стінами й затінені густими кронами. У кожному домі — горище, а на подвір’ї пивниця, де зберігаються продукти. Згадка про пивницю й горище викликала щемку тугу в серці кожного, хто народився у тих місцях, де складно зустріти людину, в якої не було б темного льоху під ногами, напівтемного горища над головою, комірки, комода, скрині, настінного годинника і криниці з журавлем у дворі.

Ми йшли далі Хевронською дорогою, спускалися на південь, уздовж великих будинків з рожевого тесаного каменю, в яких мешкали багаті землевласники-ефенді й араби-християни — люди вільних професій, вищі чиновники британської адміністрації, члени Верховного арабського комітету: Мардам-бей аль-Матнаві, хадж Рашд аль-Афіфі, доктор Еміль Адван аль-Бустані, адвокат Генрі Таувіль Тутах та інші багатії з кварталу Бака. Тут усі крамниці були відчинені, а з кафе лунали сміх і звуки музики, наче залишили ми суботу позаду, за уявною стіною, що заступила їй дорогу десь там, між Ямін-Моше і притулком для подорожніх при Шотландській церкві.

На широкому хіднику, в затінку двох старих сосен, перед одним з кафе сиділи на низеньких плетених табуретках довкола низького дерев’яного столика троє чи четверо немолодих панів. На них були коричневі костюми, і в кожного — позолочений ланцюг, прикріплений до петлі, в яку заправляють пасок до штанів: ланцюг описував певну дугу на череві й ховався у кишені. Ці пани пили чай з грубих склянок або присьорбували міцну каву з красивих горняток, кидаючи гральні кості й рухаючи фішки на дошці, що лежала перед ними. Тато вітав їх арабською, яка в його вустах дещо скидалася на російську. Панове замовкали на мить, дивилися на нього зі стриманим подивом, один з них мимрив якісь незрозумілі слова, можливо, навіть всього лишень одне слово, а можливо, насправді відповідав вітанням на наші вітання.

О пів на четверту ми проходили повз огорожу з колючого дроту табору Алленбі — оплоту британської влади у південному Єрусалимі. Безліч разів я долав ці стіни, захоплював, змушував капітулювати, повністю очищав цей табір і піднімав над ним єврейський стяг перемоги — коли грався на своїй циновці. Власне звідси, від табору Алленбі, захопленого нашими силами завдяки раптовому нічному удару, я продовжував свій наступальний рух просто до серця чужоземної влади, відсилаючи групи бійців-командос до огорожі Палацу намісника на Горі злої ради, де перебував британський Верховний комісар, поставлений англійською короною над Ерец-Ісраеллю. І мої єврейські батальйони знову й знову блискучим маневром брали ворожі сили в кліщі, броньована колона проривалася до Палацу намісника з заходу, після захоплення табору Алленбі, в той час як «кліщі» несподівано стискалися зі сходу, зі східних пустельних випалених пагорбів, що були присінком Юдейської пустелі.

Коли мені було трохи більше восьми, в останній рік британського мандата, я з товаришами, посвяченими у таємницю, збудував на задньому дворі нашого дому страхітливу ракету. Цю ракету ми збиралися націлити на Букінгемський палац у Лондоні (в колекції мап мого батька я знайшов детальну мапу центру Лондона).

На батьківській друкарській машинці я відстукав вельми важливий ультиматум Його королівській величності королю Англії, високоповажному Ґеорґу Шостому з дому Віндзорів (писав я івритом, але в нього напевно знайдеться там перекладач): як не заберетеся з нашої землі найдовше впродовж шести місяців, то наш Судний день перетвориться на День суду над усією Великою Британією. Та цей проєкт так і не був зреалізований, позаяк нам не вдалося розробити надточний навідний пристрій (ми збиралися поцілити у Букінгемський палац, але в жодному разі не нашкодити простим, ні в чому не винним англійцям, що випадково опинилися там), а ще тому що виникли труднощі з виготовленням палива для нашої ракети, палива, здатного доставити її від вулиці Амоса, ріг вулиці Овадії, у кварталі Керем-Авраам до цілі, розташованої у серці Лондона.

Ми все ще розробляли технологію нашої ракети, коли англійці хутко зметикували й поспіхом залишили нашу землю. Отак Лондон було врятовано від вибуху мого національного гніву й від потужного удару моєї ракети, яка була зібрана зі старих деталей викинутого на смітник холодильника й залишків допотопного велосипеда.

*

Близько четвертої ми звертали ліворуч з Хевронської дороги і вступали до кварталу Талпіот. Ми йшли тінистими кипарисовими алеями, в яких шелестів західний легкий вітерець, складаючи мелодію, що оповивала мене зачудуванням, сумирністю, побожністю. Талпіот тих років був тихою околицею, за якою починалася Юдейська пустеля. Цей квартал з його садами й галявинами лежав удалині від центру міста, від галасливих торговельних закладів. У його плануванні використовувались тенденції забудови добре впорядкованих житлових районів центральноєвропейських міст, районів, призначених для спокійного життя вчених, лікарів, письменників і мислителів. Обабіч вулиці стояли симпатичні одноповерхові будинки, оточені красивими декоративними галявинами, і в кожному з таких будинків — так це уявлялось нам, людям скромного достатку, — жив у спокої та роздумах великий дослідник чи вчений зі світовим іменем, як наш дядько Йосеф, якому Бог не послав синів, але чиє добре ім’я відоме було по всій нашій землі. І навіть у далеких країнах були перекладені його праці — для більшої слави мудрості й науки.

Ми звертали праворуч, піднімалися вулицею Коре-га-Дорот до невеликого соснику, а там — ліворуч, і ось ми вже перед будинком дядька Йосефа. Мама, бувало, казала: «Зараз лише за десять четверта, можливо, вони все ще відпочивають? Чому б нам не посидіти кілька хвилин спокійно й не почекати тут, на лавочці у палісаднику?». А іноді вона говорила так: «Нині ми трохи спізнилися, вже чверть на п’яту, і самовар там, ясна річ, кипить, і тітка Ціпора вже розклала фрукти на таці…».

Дві вашинґтонські пальми височіли, як двоє вартових, по обидва боки хвіртки, а далі починалася брукована стежка, праворуч і ліворуч від якої живоплотом тяглися зарослі туї. Стежина ця вела від хвіртки до широких сходів, ними ми піднімалися на веранду і йшли до вхідних дверей, над якими старовинним єврейським «квадратним письмом» на красивій мідній дощечці було викарбуване гасло дядька Йосефа:

ЮДАЇЗМ І ГУМАНІЗМ

На самих дверях також була мідна дощечка, трохи менша, але блискучіша, з гравіюванням івритом та англійською:

ПРОФЕСОР ДОКТОР ЙОСЕФ КЛАУЗНЕР

А під табличкою на невеликій записочці, прикріпленій до дверей кнопкою, було написано округлим почерком тітки Ціпори:

Будьте ласкаві, уникайте візитів між другою і четвертою годинами по обіді. Дякую.

9

Уже в передпокої охоплювало мене побожне зачудування. Здавалося, душа сама просила: зніми взуття й увійди у шкарпетках, навшпиньки, ледь дихаючи, зі стуленими вустами, як і належиться ввічливій людині.

Окрім вішака з коричневого дерева, що розкинув свої гілки на різні боки біля самого входу, крім невеликого настінного дзеркала і тканого темного килима, не було в передпокої жодної п’яді, не зайнятої рядами книг: полиці, полиці від підлоги й до високої стелі, а на них книги різними мовами (літери деяких з них я не зустрічав раніше), книги, поставлені вертикально, і книги, покладені поверх стоячих… Іноземні книги, грубі й багато прикрашені, що живуть розкішним життям, та інші, чиє життя нелегке — вони поглядають на тебе з тісняви, вони стиснуті й укладені так щільно, наче біженці на нарах, які заповнювали вщерть ті суденця, що на них таємно перевозили до Ерец-Ісраелі нелегальних репатріантів-євреїв, уцілілих у Катастрофі… Книги важкі, статечні, у шкіряних палітурках, і книги легкі, в паперових нецупких обкладинках, книги-багатії, розкішні й опасисті, та книги-бідняки, збляклі й потерті, а між ними, довкола них, позаду них ще величезна кількість книжечок, брошур, часописів усіх родів і видів — як галасливий спітнілий набрід юрмиться на околицях площ і базарів.

У передпокої було єдине вікно, схоже на віконце у келії ченця-самітника, захищене залізними ґратами, що дивилося на сповнені меланхолії кущі в саду. Тут нас, як і інших гостей, зустрічала тітка Ціпора, симпатична стара жінка зі світлим обличчям та широкими стегнами, дуже-дуже «російська», у коричневій сукні й чорній хустці, накинутій на плечі, з сивим волоссям, стягнутим на потилиці й скрученим у маленький клубочок. Щоки її одна за одною підставлені тобі для поцілунку, кругле й добре лице усміхається тобі з любов’ю. Вона завжди перша запитує про здоров’я, та найчастіше, не дочікуючись відповіді, просто на порозі повідомляє тобі про те, як поживає наш дорогий Йосеф: про те, що він знову всю ніч не змружив ока, або про те, що дістав він чудового листа з Пенсильванії від дуже-дуже відомого професора, що камені у жовчному міхурі роблять його життя нестерпним, що він мусить до завтра завершити велику статтю для часопису «Мецуда», який виходить під редакцією Равідовича, що й цього разу дядько Йосеф вирішив стриматися й не відповідати на тяжку образу, завдану йому Іцхаком Зільбершлаґом, чи, навпаки, має твердий намір відплатити сторицею нахабному огуднику, одному з цих верховод банди «Бріт Шалом».

Після цього стислого зведення новин тітка Ціпора, люб’язно усміхаючись, запрошувала нас іти за нею, щоби ми постали перед самим дядьком.

— Йосеф чекає на вас у кімнаті, де він зазвичай відпочиває, — захоплено повідомляла вона.

Або:

— Йосеф уже у вітальні, і з ним сидять там пан Крупник, подружжя Нетаньягу, пан Йонічман, подружжя Шохетманів. Решта шановних гостей скоро прибудуть.

А іноді тітка Ціпора казала:

— Ще й шостої не було, як зранку зачинився він у своєму кабінеті, навіть сніданок я подала йому туди, але нічого, нічого, ви зайдіть до нього зараз, зайдіть, зайдіть, будь ласка, він утішиться, він завжди так тішиться вашому приходу. І я також тішуся, добре б йому трохи перерватися, нехай трошечки відпочине, адже він усе більше й більше не шкодує свого здоров’я. Зовсім себе не береже!

*

До передпокою виходило двоє дверей: одні, засклені, прикрашені різьбленими квітами, вели до вітальні. Другі, важкі й темні, строгі й суворі, вводили нас до робочого кабінету професора, або «бібліотеки», як іноді називали цю кімнату.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.