На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Зоман Чейнані

ШКОЛА ДОБРА І ЗЛА. У ПОШУКАХ СЛАВИ

Серія «Школа Добра і Зла»

Опубліковано за домовленістю з HarperCollins Publishers у Сполучених Штатах Америки у 2017 році під оригінальною назвою
The School for Good and Evil#4: Quests for Glory.

Усі права застережено.

Учні Школи Добра і Зла вирушають на обов’язкові пошуки слави. Кожній групі призначено королівство, де вони покажуть свою хоробрість і вміння. Натомість Тедрос і Агата прямують до Камелота як новий король і принцеса, щоб повернути минулу славу цьому місту. Софі тішиться роллю Декана Школи Зла та встановлює свої правила.

Однак професорка Даві стривожена: Мапа пошуків слави показує цілковиті невдачі і навіть смерті учнів. Стає зрозуміло: у Лісах з’явився новий ворог. Змій разом зі своїми посіпаками втрутився в долю кожного пошуковця. Питання одне: хто він і чого хоче?

The School for Good and Evil #4: Quests for Glory

Text copyright © 2017 by Soman Chainani

Illustration on page 190 by Michael Blank

Illustrations copyright © 2017 by Lacopo Bruno

© Марунич Т. В., переклад, 2021

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2022

Присвячено Марії Гонсалес

У вічній хащі лісовій,
там Школа є Добра і Зла.
Немов близнючки, вежі дві
Звелись у небо спроквола.
Одна для чистих і святих,
Для нечестивців друга Школа.
Якщо тікати здумав ти —
Не мрій, не вирвешся ніколи.
Та вихід є один — будь ласка:
Зумій зануритись у казку.

ЧАСТИНА ПЕРША

1
Агата
Майже королева

Якщо ти майже все життя планувала своє Довго та Щасливо з дівчиною, з’являється вкрай дивне відчуття, коли плануєш весілля з хлопцем.

Хлопцем, який уникав Агату місяцями.

Вона не могла спати, шлунок стискався від жаху. Голова йшла обертом від думок з приводу того, що потрібно встигнути зробити напередодні великої події. Але не це було справжньою причиною безсоння. Ні, було іще дещо: вона думала про хлопця, за якого ось-ось мала вийти заміж… Спогад був нестерпний…

Заплаканий Тедрос… Його перекинув через плече чоловік. Із грудей Тедроса виривається первісний пронизливий крик, такий болісний і оглушливий, що інколи Агата чула лише його…

Дівчина перевернулася й сховала голову під подушку. Відтоді минуло пів року — від дня коронації. Із того часу Агата майже не спала. Вона відчула, що біля її ніг на ліжку злегка поворухнувся Різник, він відчував її занепокоєння. Агата зітхнула, пожалівши кота, і спробувала зосередитися на своєму диханні. Поступово вона почала заспокоюватися. Їй завжди легшало, коли вона допомагала іншим, навіть якщо це був лисий, зморшкуватий кіт… «От якби можна було щось зробити, аби допомогти своєму принцу», — подумала Агата. Разом їм завжди вдавалося перемогти будь-які тру…

Цорк…

Серце зупинилося.

Двері.

Дівчина прислухалася, вловила тихе сопіння Різника й скрипіння засува, що відчинявся. Агата вдала, що спить, але водночас рукою почала намацувати ніж на нічному столику.

Дівчина тримала його там, відтоді як приїхала до Камелота. Мусила, адже Тедрос заробив собі ворогів задовго до свого повернення сюди й сходження на трон короля. І навіть якщо ці вороги наразі були ув’язнені, їхні шпигуни снували скрізь, відчайдушно прагнучи вбити його самого та майбутню королеву…

І ось зараз двері її кімнати відчинялися…

О цій порі нікого не пускали до її вітальні. Ніхто не мав права навіть заходити в її крило.

Крізь шпарину у дверях на неї впало місячне сяйво. Агаті перехопило подих, коли вона вловила шурхіт кроків мармуровою підлогою. Тінь шпигуна лягла на її шию й розпливлася на простирадлі.

Агата міцніше стиснула ніж.

Позаду неї хтось поволі опустився на матрац.

«Чекай», — наказала вона собі.

Напруга зростала. Зловмисник наблизився.

«Чекай».

Дівчина почула, як шпигун дихає.

«Чекай».

Тінь сягнула її…

«Зараз».

Видихнувши, Агата повернулася, спрямовуючи ніж злочинцеві в шию, але той схопив її за зап’ястя й притиснув до ліжка — ніж пройшов за декілька міліметрів від горла.

Агата затремтіла від жаху, вона і зловмисник дивилися одне на одного розширеними очима.

Було темно, тож дівчина могла розгледіти тільки їх, але тепер вона відчула ще й тепло його шкіри та запах свіжого, росистого поту, і весь страх випарувався. Поволі вона дозволила йому забрати ніж, а потім він видихнув і впав на подушку поруч із нею. Усе це відбувалося настільки швидко й тихо, що Різник навіть не поворухнувся.

Агата чекала, що він заговорить, або притягне її до грудей, або розповість, чому уникав увесь цей час. Натомість він згорнувся калачиком поряд і заскімлив, наче виснажений пес.

Агата попестила його шовковисте волосся, витираючи піт зі скронь кінчиками пальців, і дозволила йому розхлипатися в її нічну сорочку.

Вона ніколи не бачила, як він плаче. Не бачила таким наляканим і пригніченим.

Але в її обіймах він заспокоївся, його тіло обм’якло від її дотику, і хлопець подивився на неї з ледь помітною посмішкою…

Потім його посмішка зникла.

За ними спостерігали. Біля дверей вимальовувалися невиразні обриси високої жінки в тюрбані, яка скреготнула блискучими зубами.

І цієї миті Тедрос зник так само швидко, як і з’явився.

Крізь вікно на люстру падали промінчики серпневого сонця, відбиваючись просто Агаті в очі.

Сонно блимаючи, вона помітила, що у вкритій павутиною, наче старий надгробок, люстрі бракує кристалів.

Вона притиснула подушку до грудей. Та все ще пахла ним. Різник підкрався, понюхав подушку й пошматував її на клоччя, не встигла Агата й оком змигнути. Кіт знову шмигнув на край ліжка. «Принаймні в його поведінці є покращення», — подумала Агата. Першої ночі в замку він надзюрив Тедросу в черевик.

У її крилі прокотилося відлуння голосів. Усе, тепер вона не сама.

Агата, одягнена в мішкувату чорну нічну сорочку, сіла, оглядаючи кімнату.

Приміщення було втричі більшим за весь її старий дім у Гавалдоні. Тут висіли курні дзеркала в дорогоцінних оздобах, стояла продавлена канапа і двохсотрічний стіл зі слонової кістки й китового вуса. Стискаючи подушку, наче рятувальний пліт, Агата в цілковитій тиші оглянула розтріскані мармурові кахлі яскраво-блакитного кольору й відповідні стіни, інкрустовані строкатими золотими квітами. Покої королеви були, як і все у Камелоті: величні здалеку — тьмяні зблизька.

Це стосувалося і її: вона жила в палатах королеви, але досі не була королевою.

До весілля лишалося ще два місяці.

Весілля, яке непокоїло її дедалі більше з кожним днем.

Колись давно Агата уявляла, що житиме довго й щасливо із Софі у Гавалдоні. Вони будуть шанованими власницями котеджу в місті, де щоранку питимуть чай із тостами, а потім прогулюватимуться до «Книжкової крамниці містера Довіля», тепер «Книжкової крамниці А&С», оскільки вона й Софі приймуть справи, коли старий помре. Після роботи вона б збирала трави й квіти, які Софі використовувала б для створення своєї косметики, а потім вони б відвідували матір Агати на Могильному пагорбі, щоб з’їсти рагу з баранячого мозку й пиріг із ящірки (звісно, для Софі були б парений чорнослив і огірки). Вони б жили разом звичайним життям. Щасливо. Їм була б потрібна лише їхня дружба.

Агата міцніше стиснула подушку. Тепер усе змінилося.

її мати померла, Софі була Деканом Школи Зла у школі чаклунства, а Агата збиралася вийти заміж за сина короля Артура.

Ніхто так не зрадів весіллю, як Софі, яка надсилала зі свого далекого замку лист за листом із малюнками суконь, тортів, порцелянового посуду, які, на її думку, Агата мала використати під час весілля. («Люба Аггі, ти так і не відповіла щодо тих зразків шифонових вуалей, які я тобі надсилала. Чи запропонованих канапе. Чесно, люба, якщо тобі не потрібна моя допомога, просто скажи мені…»).

Агата глипнула на ті листи, вони лежали купою на столі, укриті курним павутинням. Щодня Агата обіцяла собі, що відповість на них, але ніколи цього не робила. І найгірше крилося в тому, що вона сама не знала, чому так поводиться.

Кроки за межами її кімнати відлунювали голосніше.

У животі все стислося.

Так триває вже пів року. Дівчина почувалася більш тривожною, а Тедрос дедалі дужче замикався у собі. Останньої ночі вони вперше отримали нагоду поговорити про те, що відбулося в день коронації, і жоден із них навіть не встиг зронити й слова. Агата знала, що він збентежений… спустошений… принижений… Але не могла

нічим йому допомогти, коли він не говорив із нею.

А він не міг говорити з нею, не маючи нагоди опинитися поруч.

Ще більше голосів. Більше кроків.

У роті пересохло, Агата схопила склянку води з ніч-

ного столика. Порожня. Карафа теж.

Різник зісковзнув із ліжка, почвалав до потьмянілих подвійних дверей.

Їй потрібно побути наодинці з Тедросом. Не жити окремим від нього життям. Знову мати змогу бути чесними та близькими одне з одним, як раніше. Знову бути самими собою…

Двері відчинилися, і урочисто зайшли чотири служ-

ниці, вони були одягнені в однаково скроєні сукні різного пастельного відтінку: персикового, фісташкового, грейпфрутового, трояндового — наче коробка з тістечками. Їх очолювала висока смаглява жінка в лавандовому вбранні, із темними, димчастими очима, блискучою червоною помадою і неслухняним чорним волоссям, яке ледве стримував тюрбан. В одній руці вона тримала шкіряний блокнот, а в іншій — перо, таке довге, що скидалося на батіг.

— Сніданок із весільним флористом о сьомій у їдальні Блакитної вежі; потім зустрічі з претендентами на роль кравця з двадцятихвилинними інтервалами, щоб визначити, хто шитиме весільну білизну; потім інтерв’ю для «Кур’єра Камелота», щоб анонсувати ваше весілля. О дев’ятій ви відвідаєте зоопарк Камелота: потрібно обрати офіційних весільних голубів. У них є декілька видів різного відтінку білого…

Агата ледве слухала, тому що Персик і Фісташка підняли її з ліжка й розтирали гарячими рушниками, Грейпфрут тицяла зубною щіткою до рота, а Троянда натирала обличчя жменею якогось зілля, як це колись робила Софі, але без харизми й гумору Софі.

— Потім ви підписуєте «Казку про Софі й Агату» у «Книжки & Карлючки» заради збору коштів для ремонту водогону замку, — продовжувала лавандова жінка чіткою аристократичною вимовою, — після цього відбудеться благочинний обід у клубі «Спенсел», де ви читатимете казки дітям багатих меценатів, чиї пожертвування допоможуть відновити підйомний міст…

— Гм-м, леді Гремлейн? А сьогодні в розкладі є час для зустрічі з Тедросом? — голос Агати прозвучав глухо через блакитну сукню, яку на неї саме натягували покоївки. — Ми цілу вічність не обідали разом…

— Після обіду ви отримаєте перший урок вальсу, щоб підготуватися до весільного танцю, потім урок етикету, щоб не зганьбитися на весільному бенкеті, і, нарешті, урок історії про перемоги й катастрофи королівських весіль минулого, щоб ваше потрапило до переліку перших, а не других, — закінчила леді Гремлейн.

Агата зціпила зуби, коли покоївки почали вовтузитися з її волоссям і макіяжем, як німфи в Доглядальній кімнаті.

— Танці, етикет, історія… знову Школа Добра. Тільки в Школі я мала змогу проводити час із моїм принцем.

Леді Гремлейн звела очі на Агату. Вона закрила нотатник так рвучко, що із оздоби дзеркала випав дорогоцінний камінь.

— Гаразд, оскільки у вас немає інших питань, ваші фрейліни подбають, аби ви були готові до сніданку вчасно, — кинула вона, розвертаючись до дверей. — Я можу знадобитися моєму королю будь-якої миті…

— Я хотіла б сьогодні побачити Тедроса, — наполягала Агата. — Будь ласка, додайте це до мого розкладу.

Леді Гремлейн завмерла й повернулася, стиснувши губи в червону щілину. Покоївки непомітно позадкували від Агати.

— Я б сказала, що ви бачили його більш ніж достатньо минулої ночі. Не за етикетом, — сказала леді Гремлейн. — До весілля король не може знаходитися у вашій кімнаті без свідків.

— Тедрос повинен мати право бачити мене, коли забажає, — сказала Агата. — Я його королева.

— Ще ні, принцесо, — холодно наголосила леді Гремлейн.

— Буду після весілля, — заперечила Агата, — на планування якого я витрачаю весь час, наче безмозка куріпка, замість того щоб допомагати Тедросу керувати країною, королем якої він є. І оскільки ви Головна фрейліна на службі короля і майбутньої королеви, то, звісно, нашу зустріч ви зможете організувати.

— Зрозуміло, — сказала леді Гремлейн, наближаючись до Агати. — Замок розвалюється, ваш король носить корону, але його досі визнали не всі; повсюди снують шпигуни, що мають намір убити вас; колишня королева і її підступний лицар ховаються після коронації, а «Королівська гниль» (заколотницьке видання, яке має намір знищити монархію) називає вас, до речі, «позолоченою знаменитістю з аматорської казки, яка принесе Тедросу більше ганьби, ніж колись його власна мати».

Леді Гремлейн посміхнулася, нависаючи над Агатою.

— А ви досі чіпляєтеся за спогади про школу та декілька поцілунків у коридорі з Капітаном класу.

— Ні. Зовсім ні. Я хочу допомогти йому, — заперечила Агата, витримуючи натиск парфумів фрейліни. — Я цілком усвідомлюю проблеми, із якими ми стикаємося, але ми з Тедросом маємо бути командою…

— Тоді чому він не просить зустрічі з вами? — промовила леді Гремлейн.

Агата здригнулася.

— Насправді, якщо не враховувати дрібного порушення минулої ночі, котре, як він запевнив мене, ніколи не повториться, король жодного разу не згадав вашого імені, — додала леді Гремлейн.

Агата промовчала у відповідь.

— Розумієте, я боюся, що король Тедрос має важливіші справи, бо намагається врятувати Камелот від ганьби до весілля, — продовжила леді Гремлейн. — Весілля, яке повинно стати настільки розкішним, настільки пам’ятним, настільки надихаючим, що знищить усі сумніви, які з’явилися під час тієї принизливої коронації. І це весілля, згідно з тисячолітньою традицією, має спланувати майбутня королева. Це ваша робота. Саме так ви можете допомогти своєму королю.

Вона нахилилася, майже торкаючись носом до Агати.

— Але якщо ви хочете, щоб я доповіла королю Тедросу, що ви вважаєте свої обов’язки принизливими і поставили під сумнів кожне з наших рішень (аж до кольорів вашого гардеробу, необхідності ванн і вибору взуття) і хочете, щоб він покинув так наполегливо намагатися підтвердити своє право на престол, щоб дати вам змогу відчути себе командою… то ж, будь ласка, принцесо. Давайте подивимося, що він відповість.

Агата зглитнула, шия почервоніла. Вона опустила очі на кломпи.

— Ні… нічого страшного. Я впевнена, що побачу його завтра, — тихо промовила дівчина, знову піднімаючи очі.

Але леді Гремлейн пішла, залишаючи своїх пастельних улюблениць, які мали підготувати принцесу до сніданку, щоб вона встигла його з’їсти.

Десь посеред дня Агаті захотілося втекти від підготовки власного весілля.

Вона з вимушеною усмішкою витримувала це впродовж не одного тижня — однакову смертельно нудну круговерть із перегляданням тисяч карток, тортів, свічок, оздоб. Хоча для неї вони всі були геть однаковими. Вона була б щаслива вийти заміж за Тедроса в печері з кажанами (власне, так би було краще — гостям забракло б місця). Усі ці втомливі речі чергувалися з примірюванням убрання для «Камелота Прекрасного», кампанії під керівництвом королеви зі збору коштів на розбитий замок, який руйнувався без догляду після смерті короля Артура. Агата щиро вірила аргументам і терпляче вислуховувала нісенітниці — зрештою, вона дружила з Софі — але, здавалося, леді Гремлейн була рішуче налаштована принизити її своїм щоденним розкладом дня. Наприклад, вона змусила Агату співати гімн на Кубку Лісів із регбі (навіть команда Камелота затулила вуха), а ще їздити верхи на бику на Весняному ярмарку (бик скинув Агату в купу кізяків), а також поцілувати переможця аукціону «Поцілуй принцесу» (беззубого бешкетника, який, на переконання леді Гремлейн, виграв чесно).

Ґвіневера попереджала Агату, що її нова наглядачка вставлятиме палиці в колеса. Леді Гремлейн була головною фрейліною, коли Ґвіневера була дружиною Артура, доки не посварилася з королевою, і Ґвіневера її звільнила. Але після зникнення Ґвіневери та смерті Артура його Палата Радників взяла на себе керування Камелотом, бо Тедросу ще не виповнилося шістнадцяти років, і ці радники повернули леді Гремлейн. Тепер, коли Ґвіневера повернулася до замку, звісно ж, Гремлейн намагатиметься взяти під контроль сина Ґвіневери і його молоду королеву. Ба гірше, стару зануду не можна буде звільнити, поки коронація Тедроса не буде завершена.

Розуміючи це, Агата спробувала подружитися з фрейліною, але леді Гремлейн зненавиділа її з першого ж погляду. Агата гадки не мала чому, але жінка, безумовно, не хотіла, щоб вона одружилася з королем Камелота. Наче леді Гремлейн вирішила, що якщо докласти трохи зусиль, то Агата відмовиться від свого нареченого.

«Я радше помру», — присяглася Агата.

Тому останні шість місяців вона прокидалася щоранку готовою до бою.

Але сьогоднішній день перевершив усі побоювання.

Спочатку з’явився флорист, який потицяв Агаті під ніс такою кількістю букетів, що за годину в неї почервоніли очі й потекли шмарклі з носа. Далі були шість кравців, які показали декілька десятків геть однакових суконь.

Потім прийшла репортерка з «Кур’єра Камелота», огидно жвава молода дівчина на ім’я Беттіна, яка

смоктала червоний льодяник на паличці.

— Леді Гремлейн уже написала всі ваші відповіді, тож давайте поговоримо неофіційно, — сказала вона й перейшла до вкрай особистих запитань щодо відносин Агати з Тедросом.

— Що він одягає під час сну? Яке лагідне прі-

звисько він вам дав? Ви коли-небудь помічали, що він дивиться на інших дівчат?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

28
Агата
Принцеса і король

Тедрос зустрів її погляд.

— Правда в тому… ти маєш рацію, — сказав він. — Усе, що ти сказала, — правда.

Агата зіщулилася під його поглядом, добираючи слова.

Але в голові калатало попередження.

«Я вже сказав тобі, як закінчиться ця історія. Ваша казка буде знищена… Усе, що ти вважала Істиною, виявиться Брехнею…»

Пів року тому вона й Тедрос вважали, що їхня казка закінчилася.

Вони вирушили до Замку Камелот, маючи намір відновити його славу як король і королева.

Добро перемогло, Зло було знищене, вони очікували на успіх у своїх пошуках слави.

А тепер вони стояли нагорі цього замку, визнаючи, що повністю програли, що провалили пошуки слави, і байдуже, наскільки вони кохають одне одного.

Кінець зовсім не був Кінцем… але початком чогось більш небезпечного й підступного, де вся правда про неї й Тедроса раптом стала неправдою, так як і передбачав Змій.

Чи стало це вирішальною тріщиною в їхній казці? Казці, яка навіки буде знищена?

«Чи була Змієва Брехня насправді Істиною?»

Агата глипнула на свого принца.

— Тедросе… я… я…

Від зовнішніх воріт почулися крики.

Усе сталося вкрай швидко.

Підйомний міст розлетівся… відьми помчали вздовж підвісного мосту… ковзуни нападали на солдатів зі спини, а потім вугри розвернулися й полетіли до замку…

— РІАНЕ! — заволав Тедрос, помчавши з балкона сходами, аби знайти лицаря, Агата кинулася слідом із калатаючим серцем.

— Бар’єр Даві… досі цілий… — кричала Агата. — Він весь час був усередині!

— РІАНЕ! — знову закричав Тедрос; стрибаючи сходами, він потягнувся до Лансового меча.

«Як Змій пробрався до замку?» — думала Агата, намагаючись не відставати від принца.

Але часу на роздуми не було. Вона й Тедрос вискочили з арки у двір і побачили, як безліч ковзунів кинулись до них, націлившись у голови…

Хтось штовхнув Тедроса й Агату на землю, ковзуни пролетіли повз, а потім розвернулися й люто вбили коротуна просто на їхніх очах.

Агата підняла голову з бруду, Ріан схопив їх обох і потягнув у арку за кам’яний стовп, де вже ховалася Софі.

Навпроти них, за другою колоною, скулилися Естер, Анаділь і Дот, а за третьою ховалися Беатрікс, Ріна, Нікола й людина-вовк Горт. На стегні в Ріни зяяла глибока рана, її щит був увесь пом’ятий. Горт застогнав від болю, витягуючи з литки звивистого ковзуна, а потім розчавив його волохатою лапою.

Агата визирнула з-за колони й побачила, що колись тиха площа перед замком перетворилася на поле смерті, солдати натикалися один на одного, відчайдушно шукаючи в темряві укриття, а ковзуни кололи їх зусібіч. «Син Лева» за декілька ярдів від Агати отримав ковзуна в руку, а потім один із друзів затягнув хлопця за кущ.

— Вони знайдуть нас. Усіх, — сказала Беатрікс, спостерігаючи, як ковзуни легко подолали велетня, а потім вирушили по іншу жертву.

— Ми маємо вбити, скількох зможемо, — закликав Ріан. — Ковзуни — це його обладунки. Ми можемо їх знищити. Уб’ємо достатню кількість, і він стане звичайною людиною з плоті й крові.

— Нам потрібен вогонь! Це єдине, що їх убиває! — сказала Агата.

— І де ми візьмемо вогонь, аби вбити таку кількість ковзунів? — запитала Софі.

Тедрос підскочив.

— Олія.

Він розвернувся до Ріана.

— Прикрий мене.

Ріан узяв у Ріни щит і прикривав Тедроса, поки

вони вдвох мчали у двір. Коли Тедрос вийшов з укриття арки, він нахилив голову вперед і свиснув, поклавши два пальці до рота…

Із балкона Блакитної вежі висунулися Богден і Вільям, вони ховалися за фортецею з діжок.

— Використайте олію! — вигукнув Тедрос, поки Ріан відбивався від ковзунів.

— Як? — запитав Богден.

— Як?! — гримнув Тедрос.

— Нам ніхто не сказав! — промовив Вільям.

Тедрос скипів.

— Та це ж олія! Просто…

Ріан схопив Тедроса за руку й смикнув назад за колону.

— Навіщо ти це зробив? — вилаявся Тедрос і вже хотів знову висунутися…

І заціпенів.

За колону зазирнули чотири ковзуни. Гострі безокі кінчики аж затремтіли від радості, а потім подивилися повз команду короля й помітили команди Естер і Горта на іншому боці арки. Ковзуни пронизливо забелькотіли, побачивши таку кількість поживи.

Вони зібралися в єдину велику стрілу, трохи повагалися, ніби не могли вирішити, кого вбити першим…

А потім кинулися на Тедроса.

— Тедросе, ворушись! — скрикнула Агата, штовхаючи ліворуч, Ріан одночасно штовхнув його праворуч, підставляючи Тедроса просто під удар ковзунів…

Раптом згори плеснула злива бурштинової рідини, яка залила вугрів і хляпнула на землю.

Ковзуни подивилися вгору. Тедрос теж.

Між колонами витріщалися Богден і Вільям.

— Богден припустив, що ми маємо її вилити, — сказав Вільям.

Тедрос застогнав.

Але тут промаслені ковзуни знову розвернулися до короля, їхні загрозливі вістря спалахнули зеленим. Вони кинулися до парубка…

Тедрос стрибнув уперед із запаленим пальцем, і коли ковзуни вже мали вдарити його в груди, із левиним ревом змахнув сяючим пальцем і підпалив їх.

Ковзуни миттю перетворилися на палаючу кулю, завищали й зашкварчали, а потім посипалися на землю.

Щури Анаділь кинулися до них і почали жерти, наче це був хрусткий бекон.

Усі полегшено розслабилися.

Ріан стиснув Тедросове плече.

— Гарне рішення, Ваша Величносте.

Тедрос кинув погляд на Агату.

— Раптом виявилося, що я можу думати як король.

Агата здригнулася.

— Тедросе…

— Не хочу втручатися у вашу особисту драму, але ми досі під загрозою смерті, — зауважила Софі, коли інші ковзуни прошили наскрізь семифутову німфу одразу попереду.

Десь закричала Кіко.

— Тедрос може й убив декількох ковзунів, але як знищити решту?

— Розум, — сказала Естер, кидаючи погляд на Анаділь.

— Здібності, — сказала Анаділь, кидаючи погляд на Естер.

Відьми повернулися до Софі.

— Те, чого тобі бракує, — додала Анаділь.

Вона клацнула пальцями, і три чорні щури заскочили їй на плечі.

— Щури? — пирхнула Софі, а Анаділь зашепотіла до улюбленців. — Це вони мають нас урятувати…

Анаділь зблиснула на неї очима.

— Дивись.

Щури зіскочили з плечей і помчали до калюжі з олією, наче свині в багно. Просочуючи олією кожний дюйм хутра й набираючи повні пащі, вони радісно шипіли…

А потім тваринки видерлися на тіла й голови солдатів. Щури вимахували хвостами й розбризкували олію на всіх ковзунів, до яких могли дістатися, а потім перестрибували на іншого солдата, немов на посадковий майданчик, окропляючи ковзунів у польоті. Наче вправні акробати, вони носилися полем битви, крутилися, вигиналися й ретельно обтрушували хутро, аби олія потрапила на кожного ковзуна, але так, щоб не забруднити солдатів. Агата намагалася встигати водити за ними очима, спостерігаючи, як вони стрибають туди-сюди в нічному небі, наче феї-камікадзе. Захоплені битвою з армією Камелота, ковзуни не помічали три хутряні кульки, що безшумно розтинали повітря над ними, виконували небезпечні спіральні стрибки й пірнали в повітрі, витискаючи зі своїх тілець на вугрів усю олію до останньої краплини… Нарешті, вони закінчили і впали виснажені та смердючі на коліна хазяйці.

Агата й усі інші, кліпаючи, подивилися на щурів.

— І що тепер? — запитала Софі, геть не вражена.

Естер зиркнула на неї.

— А ось тепер моя черга.

Із шиї Естер із приголомшливим криком зірвався її демон. Зачепивши щоку Софі, він помчав до поля битви, набувши кольору й розмірів. Він жбурляв вогняні кулі на нічого не підозрюючих ковзунів, запалюючи олію й перетворюючи вугрів на попіл.

Солдати перелякано ховалися, коли вогняні бомби вибухали довкола них, наче феєрверки, скрізь чувся виск ковзунів, і, зрештою, це стало єдиним, що чула Агата.

Ріан і Тедрос обмінялися поглядами, а потім розвернулися до команди…

— Ходімо! — сказав Тедрос.

Команда кинулася в битву слідом за королем і лицарем, які відкидали палаючих ковзунів мечами. Закривавлений людина-вовк Горт, шкутильгаючи, хапав ковзунів у повітрі і з лютим ревінням розривав їх навпіл. Софі розтинала палаючих ковзунів кинджалом, яким вимахувала довкола себе. Беатрікс і Ріна прострілювали їх стрілами з луків. Естер і Анаділь побігли на поміч Кіко, на яку напав ледве живий палаючий ковзун, водночас Нікола вимахувала пом’ятим щитом Ріни, немов пательнею з батькового пабу, і розбивала вугрів на шмаття.

Агата ж досі стояла нерухомо під аркою. Раніше вона ніколи не билася без допомоги чарів і не використовувала меча. Вона не мала сили Тедроса, навичок Ріана чи Злості Софі. Хоча Нікола, Дот і Горт теж їх не мали.

Вони мали для опору дещо інше, усвідомила Агата, її серце почало гупати, немов бойовий барабан. Саме це надавало їй наснаги під час кожної війни зі Злом.

Друзі.

Агата забрала у вбитого коротуна кайло й кинулася в битву, кромсала ковзунів просто в повітрі, крутилася обертом, аби знищити якнайбільше ворогів. Палаючі ковзуни були повсюди, наче падаючі комети, кидалися на майбутню королеву Добра. Знову й знову вона збивала їх із хижими вигуками, повітря заповнилося попелом. Нарешті Агата нахилилася, задихана, бо не залишилося жодного ковзуна. Вона повільно випросталася, поклавши кирку на плече. її обличчя було вкрите слизом, волосся прилипло до голови. Решта зібралися біля неї, спозираючи на поле бою, укрите тілами й димом. Поранені солдати заворушилися, інші визирали зі своїх схованок, вражені, що досі живі.

Агата повернулася до Тедроса, який стояв біля Ріана; поклавши руки один одному на плечі, вони втомлено вдивлялися в далину…

А потім король і лицар напружилися…

Агата простежила за їхніми поглядом.

Із диму й попелу з’явився Змій. Обладунки з ковзунів були геть знищені, відкривши очам молоде смертне тіло з блідими грудьми й ногами. Молочно-білу шкіру вкривали кров і синці, тіло заслабло із загибеллю своїх обладунків. Але сам він був живий, рухався з чітким наміром, смарагдові очі впивалися в Тедроса крізь отвори зеленої маски, яка досі була ціла.

Він зупинився за десять футів від короля.

У сейфі над їхніми головами мерехтів Екскалібур.

— Привіт, братику, — сказав Змій.

— Я тобі не брат, — гаркнув Тедрос, спалахнувши люттю. — Я Лев, який уб’є Змія. Я король, який принесе твою голову своєму народові. Я справжній король.

— Невже? — запитав Змій із холодним і важким поглядом. — Час покаже.

Тедрос ступив уперед.

— Твій час збіг.

Король зняв обладунки, відкриваючи голі, золотаві груди. Він відкинув убік меч Ланселота.

— Жодних чарів. Жодної зброї, — сказав він. — Ми покінчимо з цим зараз.

— Тедросе, ні! — сказала Агата, хапаючи його за руку.

Він відштовхнув Агату, не зводячи похмурого погляду зі Змія.

— Ти і я.

Змій ступив уперед, смолоскипи відкидали тіні на його пульсуючий торс.

— Ти і я… — погодився Змій.

— Відьми, коло, — наказав Тедрос.

Щури Анаділь зробили коло навколо двох юнаків, розливаючи олію.

Демон Естер запалив полум’я.

— Він не битиметься чесно… — наполягала Агата, звертаючись до Тедроса.

Але Тедрос її не слухав.

— За твоїм сигналом, — сказав він Змію.

— Молодший брат перший, — прожебонів Змій.

Тедрос зціпив зуби.

— Зараз.

Вони кинулись один на одного, немов горили, зіт-

кнувшись грудями, а потім Тедрос схопив Змія за шию й притиснув його обличчям до землі в колі вогню. Король бив ворога в голову, його кулак із гучним хрустом трощив зелену луску Змія, дістаючись до плоті під нею.

Змій насилу перевернувся на бік, а потім викинув ногу, ударивши Тедроса в груди, відкинув його на спину на небезпечній відстані від палаючого кільця.

Агата вчепилася в руку Ріана.

— Ти маєш йому допомогти…

Ріан не поворухнувся.

— Я пообіцяв, — сказав він. — Це його бій.

Змій кинувся вперед і вдарив короля, подряпавши Тедросове обличчя й залишивши криваві смуги.

Тедрос накинув руку ворогові на горло, притискаючи того до землі, а потім Змій смикнув стегнами і вдарив Тедроса в живіт, через що король упав.

Агата із жахом спостерігала, як Тедрос отримує удари від заклятого ворога, допоки її друзі стривожено дивляться з-за меж кола. Разом вони б могли знищити Змія. Вони мають чисельну перевагу! Байдуже, чого хоче Тедрос. Адже він може загинути.

Вона кинулася до кола, хотіла перестрибнути низькі язики полум’я…

Ріан утримав її.

— Це його бій, — наголосив він.

Зараз юнаки качалися на землі; виборюючи перевагу, Тедрос бив Змія в груди, а той лежав на ньому, стискаючи горло короля. Змій стискав дедалі сильніше, король почав задихатися, його удари слабшали. Змій скористався цим і вдарив Тедроса кулаком в обличчя. Око короля набрякло, бризнула кров. Тедрос борсався, намагаючись звільнитися від смертельної хватки Змія…

— Ні! — закричала Агата, намагаючись вирватися з Ріанових рук…

Король посинів, із хрипом роблячи останні подихи…

Тедрос угатив кулаком Змію в обличчя й зі здушеним криком штовхнув зелену маску. Король відчайдушно засипів, уже на межі непритомності, а потім нарешті спромігся відсторонитися від ворога…

Він щосили вдарив Змія чоботом у ребра.

Змій відлетів і впав біля вогню…

Тедрос миттю опинився зверху. Хапаючи повітря, він бив Змія знову й знову.

— Це за Чаддіка, — приказував він, молосуючи ворога. — Це за Ланселота, — приказував він і мотлошив ще дужче. — Це за леді Гремлейн. Це за Леді з Озера. — Крізь луску почала сочитися кров, тіло стало безвольним. — А це за мене, — сказав Тедрос, зробивши найсильніший удар.

Він зупинився, аби перевести подих…

Змій ударив його ногою в груди, Тедрос вилетів із кола, оголена спина зачепила полум’я й одразу почервоніла.

Тедрос упав у бруд, закривавлений, побитий і обгорілий.

Агата кинулася до нього.

— Тедросе…

Він іще дихав.

Король повільно підняв брудну голову й подивився повз принцесу на Змія в колі. Лиходій у зеленій масці не ворушився, лежав на спині в калюжі крові.

Агата згадала, що Чаддік на малюнку лежав саме в такій позі. То була перша сторінка їхньої казки, яка ось-ось мала закінчитися.

— Іди, убий мене, малюче, — хрипів Змій. — Іди,

убий брата.

Тедрос спробував зіп’ятися на ноги, але вони його не тримали, і він упав.

Він спробував іще раз…

Агата підтримала його.

— Відпусти… мене, Агато, — задихався він, стікаючи кров’ю.

— Він тебе вб’є! — сказала принцеса.

Тедрос опирався їй, але вона його тримала.

— Це… мої… пошуки слави, — прогарчав він. —

Дай мені… їх закінчити.

— Не ворушись. Ти втрачаєш забагато крові, — сказала Агата…

Вона побачила, що Змій ворушиться, він знову підводився.

Агата подивилася в очі лицарю Тедроса.

— Ріане, — рішуче промовила вона.

Лицар не поворухнувся.

— Я маю сам убити його, — наголосив Тедрос, опираючись принцесі.

Агата завадила йому встати, дивлячись на лицаря.

Але Ріан так і не зрушив.

— Ти не маєш вибору, Ріане. Я наказую тобі, — різко сказала Агата. — Я наказую тобі як твоя королева.

Цього разу Ріан кліпнув.

— Як бажаєте, моя леді, — сказав лицар.

Тедрос подивився між ними, раптом усвідомивши.

— Ні! Я король… він мій… — опирався Тедрос.

Але Ріан уже заходив у коло.

Юнак із мідним волоссям притиснув Змія спиною до землі й поставив ногу на його бліді груди.

— За наказом королеви я засуджую тебе до страти, — сказав Ріан.

Змій затремтів під його чоботом…

Ріан нахилився, узяв обома руками Змія за голову й рвучко смикнув, зламавши карк.

Змій смикнувся востаннє… і завмер.

Полум’я довкола згасло. Навколо мертвого тіла Змія здіймався дим.

Тедрос повільно опустився в руках Агати.

Вражені солдати почали збиратися у дворі, заваленому тілами вбитих і ковзунами. Правителі-союзники висипали з караульні, із ними була Ґвіневера, усі побачили, що король і лицар живі, а Змій загинув.

Виснажена армія почала переможно вигукувати. Нагорі Блакитної вежі Вільям і Богден дзвонили в дзвони, дзвін линув аж до міста, де дзвони калатали у відповідь і чулися радісні вигуки, сповіщаючи, що народ Камелота знає, що Змія вбито.

Тут, на полі бою, радісні вигуки згасли, коли всі зрозуміли, що Тедрос досі на землі. Вони оточили пораненого короля.

Ріан опустився навколішки поряд із Агатою, допомагаючи підтримати тіло Тедроса.

Але король не зводив очей із принцеси.

— Він був моїм… моїм, — видихав Тедрос знову й знову.

Агата торкнулася його обличчя.

— Але ти досі живий, Тедросе. Важливо лише це. Це міг бути підступ.

Вона притягнула його ближче до себе.

— Я захищала тебе.

Тедрос пручався.

— Але ти не захищаєш мене. Ти заважаєш мені. Увесь час заважаєш, — сказав він, дивлячись просто на неї. — Ти не віриш у мене, Агато. Не даєш бути королем. Ти не розумієш?

Він кліпав крізь кров і сльози.

— Єдиний підступ — це ти.

Ці слова вразили Агату, немов камінь. Вона відпустила його, віддаючи лицареві.

Ось на цьому принцеса й король закінчили.

Бо мешканці Камелота вже линули крізь браму, очікуючи на свято.

Коли зійшло сонце, землі короля заповнило безліч Щасливців і Нещасливців зі всіх Лісів, які прагнули побачити тіло Змія та Лева, який його вбив.

Досі брудна і вкрита кров’ю та слизом Агата прихилилася за колоною біля балкона, аби підслухати, що кажуть люди внизу.

— Отже, так званий король тепер не так званий? — гордо промовив чоловік. — Забив Змія голіруч.

— Але його вбив Лев, — відповів його друг.

— Таж це сталося вже після того, як король перетворив Змія на місиво.

— Але прикінчив його Лев. Лише це важливо.

Агата припинила слухати.

Вона підвелася на ноги й озирнулася на вітальню замку в іншому кінці коридора, де Софі й Ріан лікували рани Тедроса.

— Зараз буде боляче, — сказав Ріан, стоячи над Тедросом, який без сорочки лежав на канапі вниз обличчям, уся спина була в червоних опіках.

Тедрос кусав подушку, поки лицар намащував його шкіру бальзамом, а Софі підтримувала короля. Тедрос приглушено заволав, зубами розриваючи подушку й розкидаючи пір’я, а потім крики перетворилися на приглушені стогони і він дозволив друзям накрити його марлею.

Агата спостерігала, як Софі й Ріан піклуються про Тедроса так, як мала б це робити вона.

— Щось пішло не так, якщо найбільша рятівниця Добра не рятує, — почувся голос.

Дівчина озирнулася й побачила поряд Ґвіневеру, усю в білому, яка теж спостерігала, як Софі й Ріан лікують її сина.

— Гадаю, я сьогодні вже достатньо йому допомогла, — тихо сказала Агата.

— Ти зробила те, що мала, Агато. Зберегла життя моєму синові.

— Але тепер він ненавидить мене за це, — зауважила Агата, заливаючись слізьми.

— Бо він мав сам убити Змія, — сказала Ґвіневера. — Не заради власної гордості. А заради людей. Тедросу потрібно довести, що він король, хай чого це вартуватиме, навіть ціною життя. А ти забрала в нього це.

— Але я не хотіла, аби він загинув, як Ланселот, — сперечалася Агата, витираючи очі. — Я не хотіла, аби він помер. Певна, що ви розумієте це!

— Більш ніж ти уявляєш, — різко промовила Ґвіневера. — Я не хотіла, аби Ланселот загинув. Звісно ж. Але все одно попросила його поїхати в Ліси разом із Тедросом, хоча розуміла, що він може загинути.

Агата похитала головою.

— Але ж ви щойно сказали, що я зробила те, що мала… То що? Що важливіше? Зберегти Тедросове життя чи дозволити йому бути королем, навіть якщо він може загинути через це?

Ґвіневера сумно посміхнулася.

— Вітаю у світі королев.

Вона торкнулася плеча Агати й пішла всередину.

Трохи пізніше Агата повернулася до вітальні, вимита й одягнена в чорну сукню, тримаючи на руці торбинку професорки Даві.

Тедрос стояв перед дзеркалом, поправляючи стару батькову коронаційну мантію, а Ріан перевдягнувся у свій блакитний із золотом кітель.

— Боже, ця річ смердить ще гірше, ніж минулого разу, — сказав Тедрос. Він вовтузився з коміром, намагаючись не дивитися на відображення свого побитого обличчя.

— Це ж ненадовго, — зауважила Агата.

Король кинув погляд на принцесу в дзеркалі.

— Ти говориш, як моя мати, — холодно промовив він.

І знову звернувся до Ріана.

— Ти певен, що спробував зняти маску Змія? Що не існує змоги подивитися, хто він є?

— Ковзуни якимось чином були одночасно його обладунками й частиною його самого, — відповів Ріан. — Він посилав ковзунів битися з нами, але тих, що утворюють маску, не можна зрушити з місця. Обличчя немов спаяне з ними. Важко визначити, де там починаються чари й закінчується людина.

— Але ж і чари, і людина мертві, — зауважив Тедрос. Він важко подивився на Ріана. — Бо саме ти вбив їх.

— Мені наказали, Ваша Величносте, — жорстко відповів Ріан, кинувши погляд на майбутню королеву. — Мої люди покажуть його тіло на церемонії.

Агата чекала, що Тедрос щось скаже їй.

Але він навіть не подивився на неї.

— Чому ховаєшся? — запитала Софі в Агати, ставши поряд у кінці кімнати.

Агата скривилася, побачивши Софі в мерехтливій рожевій сукні.

— Я гадала, що ти покінчила з рожевим.

Софі оглянула Агату в чорному.

— Чиє б нявчало, а твоє мовчало, — сказала вона. — Ну ж бо, Аггі. Я знаю, що говорила, що більше не вдягатиму рожеве, але певна, що навіть такій дівчині, як я, можна побути принцесою. Хоча б один день.

— Він, безумовно, принц, — пробурмотіла Агата, спостерігаючи, як Ріан накладає крем на поріз біля Тедросової брови.

Софі постукала по торбині на плечі подруги.

— Кришталева куля Даві?

— Знайшла цілу там, де залишила, дякувати Добру. Даві дійсно проспала всю битву?

— Я думаю, нам узагалі пощастило, що вона прокинулася цього ранку, зважаючи на те, який вигляд вона мала вчора, — помірковано відповіла Софі. — Даві стверджує, що саме куля висотувала з неї сили. Роби, що хочеш, але тримай її якнайдалі від неї.

— Де вона?

— Готує команду до святкування. Наполягає, що

Нещасливці мають виглядати так само добре, як Щасливці, на знак поваги до короля. А це потребує певних зусиль, м’яко кажучи.

Агата мляво пирхнула. Софі поклала руку їй на плече, і вони вдвох продовжили спостерігати за хлопцями.

— Ми обмінюватимемося подарунками перед народом? — питав Ріан у Тедроса. — Я маю на увазі, як король і лицар?

— Ми ж виграли битву, так? — запитав Тедрос. — Окрім того, я не можу відмовити юнакові, який виріс, штрикаючи подушки ложками й готуючись до цієї миті все життя. Із усіма цими приготуваннями краще б твій подарунок був того вартий.

— Я знаю, що мій подарунок тобі сподобається, — задумливо сказав Ріан. — А ось твій подарунок мене турбує.

— Дуже смішно, — промовив Тедрос, штовхаючи його ліктем.

— Тедросе! — погукала Софі.

Король повернувся.

— Ти знову спробуєш дістати Екскалібур? — запитала вона. — На святі, я маю на увазі?

Тедрос досить довго міркував.

— Змій мертвий. Народ Камелота щасливий. Ліси знову в безпеці. Для Екскалібура буде інший день, — сказав він. — Але не сьогодні.

Він тепло посміхнувся Софі й Ріану… а потім Агаті.

— Ось бачиш, люба? — прошепотіла Софі Агаті. — У вас буде все гаразд. Усе буде гаразд.

Агата не відповіла.

Бо через те як Тедрос посміхнувся до неї, Агата подумала геть протилежне.

Двері рвучко відчинилися, і до кімнати ввірвався Мерлін, у брудних капцях, пошматованій мантії й порешеченому капелюсі. Він оглянув сцену й посміхнувся, у роті бракувало трьох зубів.

— О. Я вчасно, — кинув чарівник.

— Вітайте Короля Тедроса і його королівський двір! — оголосив придворний.

Натовп заревів, коли Тедрос і Ріан вийшли на балкон Блакитної вежі в супроводі Агати, Софі, Ґвіневери й Мерліна. Тедрос і Ріан стали перед аркою, де Екскалібур стирчав із каменя, Агата й решта стали позаду. З одягу й барв натовпу Агата зрозуміла, що той складався переважно з громадян інших міст, багато хто мав маски Лева, тримав плакати з Левом, вигукуючи.

— ЛЕВ! ЛЕВ! ЛЕВ!

Тедрос підняв руку Ріана, тримаючи його кулак у своєму, і вони разом насолоджувалися оваціями.

Агата поквапилася стати біла Мерліна, випадково зачепивши його торбою Даві.

— Ця кришталева куля не має бути у твоїх руках, Агато, — зауважив чарівник.

— Ну, у руках професорки Даві теж, зважаючи на те, що куля зробила з нею.

— То присягнися, що вона залишатиметься у твоїх руках і нічиїх більше, поки ти її не повернеш Даві, — сказав Мерлін із суворим поглядом.

— Гаразд, — сказала Агата.

— Присягнися! — вимагав Мерлін.

— Я присягаюся! Задоволені? — роздратовано промовила Агата. — Де ви були? Маєте жахливий вигляд.

— Я завжди цінував твою відвертість, Агато, — сухо відповів чарівник. — Хотів би я бути так само відвертим щодо моїх подорожей, але випробування, яких я зазнав, слугували одній маленькій меті. Але виявилося, що король знайшов щасливе закінчення самотужки.

Агата спостерігала, як Тедрос і Ріан із однаковими посмішками махали людям.

— Хоча, схоже, я маю хвилюватися за твоє щасливе закінчення, — додав чарівник.

Агата бачила, як Мерлінові блакитні очі підозріло вдивляються в неї.

Вона відвела погляд.

Софі торкнулася її з іншого боку.

— Подивись на них, Аггі, — сказала вона, спостерігаючи як Тедрос і Ріан взялися за руки. — Хто б міг подумати, що два хлопці можуть так дружити?

Агата вичавила посмішку.

— Ти певна, що з тобою все гаразд? — запитала Софі, розглядаючи її.

На щастя, Тедрос почав свою промову.

— Сьогодні, у цей радісний для Камелота й Лісів день, я стою перед вами в ролі короля, — сказав він, його голос підсилювали білі зірки Мерліна. — Повставши перед нападами лиходія, який загрожував нашому світові, ми об’єдналися, аби зупинити його, — Камелот і Ліси, Добро і Зло, Щасливці і Нещасливці. Ми створили спільну армію не лише з мешканців Камелота й ваших королівств, але ще й з команди моїх відданих друзів, чию казку Казкар пише, допоки ми говоримо. І коли казка закінчиться на завершення нашого свята, перо розповість історію про однолітків, які відмовилися від власних пошуків слави, аби вирушити в більшу й небезпечнішу подорож. Команда, яка не лише досягла успіху в цьому випробуванні, але й виборола славу більшу, аніж хтось із них міг здобути самотужки. Люди Камелота, люди Лісів, я представляю вам Декана Школи Добра Кларису Даві й команду «Ігрейн»!

На балкон вийшла професорка Даві, отримавши теплі вітання від натовпу, вона відпочила, посвіжіла й стала більш схожою на себе. Поряд ішли Беатрікс, Ріна й Кіко (у старих сукнях Ґвіневери) разом із Вільямом і Богденом, зачесаними й охайно вдягненими в накрохмалені сорочки, які Даві позичила з Тедросової шафи. Усі разом вони стали поряд із Агатою, Софі, Ґвіневерою й Мерліном.

Тедрос почекав, поки з’являться останні три члени команди.

Арка була порожня, Екскалібур тихо мерехтів у скляній коробці згори.

Професорка Даві дістала паличку з кишені й вистрілила заклинанням у прохід. Почувся хор зойків, і на балкон упали Естер, Анаділь і Дот у пастельних сукнях, їхнє волосся було завите й зачесане, як у пуделів.

Агата вирячилася на них.

— Даві сказала, що лише за цієї умови ми зможемо повернутися до старих пошуків Директора Школи, — промимрила Естер.

Тедрос прочистив горло, повертаючись до натовпу.

— Коли мій батько отримував перемогу в битві, він завжди запрошував людей до замку, аби розділити перемогу з ними. Так само, як колись він привіз тіло Зеленого лицаря, аби ви побачили, сьогодні ми теж маємо доказ, що жахливий лиходій ніколи не завдасть шкоди Лісам.

Натовп нетерпляче завовтузився.

— Дивіться, — проголосив Тедрос, — Змій мертвий!

Чотири вартові в повних лицарських обладунках і шоломах промарширували крізь арку до Ріана, тримаючи ноші з тілом Змія.

Натовп вибухнув іще гучнішим ревищем, коли Тедрос і Ріан узяли ноші й підняли закривавлене тіло Змія над балконом, аби всі Ліси побачили це.

Агата помітила, як Ріан зазирнув в очі Софі й закохано підморгнув. Тедрос водночас не зводив очей з натовпу, навіть не озирнувшись на Агату.

Агата почула за спиною розмову відьом.

— Ось чим відрізняються Щасливці й Нещасливці, ми не маємо залежності від оплесків, — шкабарчала Анаділь.

— Бо нас турбує лише те, аби робота була виконана, — сказала Естер. — Не дочекаюся, коли знову почнемо опитувати претендентів на посаду Директора Школи.

— Ти певна, що ми не можемо переконати Ріана стати Директором Школи? — запитала Дот. — Поглянь на їхні відносини з Софі. Вони, безперечно, не хочуть розлучатися.

— Дот має рацію. Відносини на відстані ніколи не тривають. Плюс, ставши Директором Школи, він матиме набагато більше влади, ніж лишаючись лицарем, — сказала Анаділь. — Окрім того, Естер, кращого кандидата я не бачу. А ти?

— Він уже довів, що може об’єднувати Добро і Зло, — звернулася Дот до Естер. — Даві він подобається. А Софі дослухається його. Поряд із ним вона спокійніша, лагідніша й не така навіжена. Що ще потрібно від Директора Школи?

І вперше Естер не стала сперечатися з ними.

— Може, зрештою, це кінець наших пошуків слави, — озвалася вона.

— Це означатиме, що я знову викладатиму історію? — запитав Горт.

— Це означатиме, що я знову стану першокурсницею? — долучилася Нікола.

Усі загиготіли.

— Даві призначила моїй команді пошуки слави у вигляді охорони спокою в околицях Чотирьох Кутів, — сказала Кіко.

— А мене й Ріну Даві відіслала допомагати відбудовувати Джант-Джолі після нападу піратів, — повідомила Беатрікс.

— Дуже дивно розлучатися тепер, — зауважив

Горт. — Під час пошуків слави було відчуття, що ми знову в Школі. Але тепер, люди, ви мені по-справжньому подобаєтеся.

— А ми будемо на весіллі Агати й Тедроса, еге ж? — запитала Нікола.

— Звісно, — сказала Естер.

Повисла тиша, і всі подивилися на Агату, хоча вона вдала, що не почула.

Але Софі навіть не приховувала, що слухала, бо вона

стиснула зап’ясток Агати й прошепотіла:

— Лише якщо їх не буде на жодному з весільних портретів.

Агата зиркнула на неї.

— Я ж твоя весільна розпорядниця, — нагадала Софі. — Клариса може й зробила з них доглянуту фермерську худобу, але я одягатиму їх сама.

Попереду варта забрала тіло Змія й відклала вбік, і церемонія продовжилася.

— І наприкінці наша традиційна подія, яка відбувається після кожної нашої перемоги, — виголосив Тедрос, звертаючись до людей. — Мій батько бився в дуже багатьох битвах пліч-о-пліч зі своїм лицарем, сером Ланселотом дю Лаком. Ланселот загинув від руки Змія, але легенда про нього житиме вічно. — Він глипнув на свою матір. — Не лише в серцях тих, хто його кохав найбільше, але і в образі нового лицаря. Я отримав власного Ланселота в Ріані з Лисячого лісу, лицареві, який битиметься разом зі мною решту мого життя. Може, я й Лев Камелота і ваш король, але Ріан — мій Лев, і він заслужив на це ім’я. Ріане, скажи слово цим людям, за яких так відважно бився.

— ЛЕВ! ЛЕВ! ЛЕВ! — скандував натовп.

Тедрос поклав білу Мерлінову зірку Ріану на комір кітеля, тож його голос почули.

— Я сподіваюся, Ріан подарує Тедросу щось годяще, — прошепотіла Софі Агаті. — Чоловіка судять за його подарунками.

Ріан вийшов на балкон.

— Підібрати гідний подарунок Королю Тедросу Камелотському вкрай нелегко. Тож я надихався подарунком, який сер Ланселот завжди давав Королю Артуру після переможної битви. Лицар ставав на коліно перед леді з Артурового двору й ушановував її. Я стою перед сином Артура й теж хочу вшанувати леді з його двору.

Він повернувся до Агати й опустився на коліно.

Агата зашарілася.

— О, Аггі, — видихнула Софі. — Як романтично…

— Софі, — сказав Ріан, перевівши погляд на неї. — Зроби крок уперед.

Софі кинула на Агату здивований погляд. Тедрос теж виглядав спантеличеним.

— Давай-но, — прошепотіла Агата.

Софі підкорилася й ступила до лицаря.

Ріан глипнув на неї, його обличчя зігрівало сонце.

— Софі з Нескінченних Лісів…

Він відкрив долоню, на якій лежала блискуча діамантова обручка.

— Ти станеш моєю дружиною? — запитав лицар.

Агата й Тедрос одночасно приголомшено видихнули. Мерлін і професорка Даві обмінялися здивованими поглядами, так само й учні за їхніми спинами.

Натовп заціпенів.

Але найбільше була ошелешена Софі, яка стала кольору троянди й не могла поворухнутися.

Потім її щоки спалахнули, вона усвідомила мить і впала на коліна в його обійми…

— Так, — видихнула вона. — Тисячу разів так!

Миттю вона злетіла з підлоги, Ріан підняв її й палко поцілував.

— Я кохаю тебе, Софі, — прошепотів він.

— Я теж тебе кохаю, Ріане, — сказала вона, витираючи сльози.

Вона похитала головою, досі приголомшена, і подивилася на натовп.

— Ми одружимося! — пискнула вона.

І тишу розірвало одиноке «Ура». А потім, наче хви-

ля любові, натовп почав захоплено вітати, вигукуючи імена Софі й Ріана, а ті знову й знову цілувалися…

Тедрос став між Агатою й Мерліном, розгублений.

— Ланселот завжди вшановував королеву. Пошана королеві — пошана королю. У цьому сенс, — сказав Тедрос чарівникові. — Але Софі не королева. Королева — Агата.

Мерлін трохи насупився.

— Ну, поки ще ні.

— Гадаю, просто він хотів зробити нам сюрприз, —

сказав Тедрос, намагаючись не звертати уваги.

Але було помітно, що його щось непокоїть.

Але Агата все одно відчула невеличке полегшення, коли почула, що Тедрос підтвердив її статус королеви. А потім полегшення змінилося почуттям провини, що вона непокоїться власними стосунками, коли її найкраща подруга щойно заручилася.

Вона побачила, що Софі глипнула їй у вічі й радісно та нерішуче посміхнулася, поки Ріан надягав їй обручку.

Агата так само посміхнулася у відповідь.

— Ти запитав у Ріана, у якому корпусі школи він був? — буденним тоном запитав Мерлін у Тедроса.

— У Арбед Хаусі, — сказав Тедрос, подивившись на нього.

Мерлін опустив окуляри.

— Арбед Хаусі? Ти певен?

— Гадаю, так. А що?

— До Арбед Хаусу батьки з Лисячого лісу відсилали тих дітей, яких хотіли сховати від Директора Школи. Бо вірили, що ті діти — Зло, незважаючи на те, що зростають у сім’ях Добра. І не просто Зло, а таке Зло, що несе загрозу Лісам. Таке Зло, що навіть небезпечно навчати їх бути лиходіями. За велику платню Декан Брунгільда чарами приховувала їх від Директора Школи, і він ніколи не дізнавався про їхнє існування. І у той час як кожна дитина в Лісах мала досьє в Школі Добра і Зла, досьє цих дітей, як майбутніх учнів, просто зникало. Звісно, Брунгільда ніколи не розповідає цього своїм учням Арбеду — вона докладає всіх зусиль, аби навернути їхні душі до Добра. І ці учні ніколи не дізнаються, що вони весь час були призначені для великого Зла.

— Але Ріан не має ані краплі Зла у своєму тілі. Його не могли туди відіслати, — скривився Тедрос, спостерігаючи, як Ріан і Софі махають натовпу. — Окрім того, Даві ретельно перевірила хлопця та його родину. Може, я неправильно розчув.

Мерлін смикав свою бороду, зціпивши зуби, наче намагався знайти відповідь на якесь запитання, хоча не до кінця його второпав.

— До речі, чиє досьє Нікола просила тебе переглянути? — запитав Тедрос.

— Кея, — сказав чарівник. — Вона хотіла дізнатися, чи він із Ріаном не були однокласниками в школі для хлопців у Лисячому лісі. Але в школі для хлопців немає жодного запису про Ріана взагалі. Одначе про Кея є. Він був учнем у Арбед Хаусі. І, здається, мав неймовірно цікавого сусіда по кімнаті.

— Кого? — запитав Тедрос.

Мерлін глипнув на нього.

— Аріка.

— Сина леді Лессо? Кей жив у кімнаті з тим покидьком? — запитав Тедрос. — Оце так.

Агата слухала їх, поза шкірою пройшов мороз.

Змій дружив із Аріком.

Був його близьким приятелем.

Так він сказав їй і Софі.

Змій, безсумнівно, знав Кея теж, бо той діяв, як його посіпака.

Чи було це простим збігом, що Кей та Арік були сусідами по кімнаті?

«Чи це сталося через те, що Змій був знайомий із ними?»

Серцебиття Агати прискорилося.

«Чи Змій теж був у Арбед Хаусі?»

Зрештою, ніхто не знав імені Змія. А без імені вони не могли перевірити його досьє…

Але Ріан був у Арбед Хаусі. Він сам це сказав Тедросу.

Чи міг Ріан знати і Аріка, і Кея?

Голос лицаря вирвав її з думок:

— Тедросе, гадаю, тепер твоя черга, — сказав Ріан, посміхаючись.

Тедрос виступив уперед і обійняв лицаря, вітаючи. Потім обійняв Софі…

Але Агата вже на них не дивилася. Вона спостерігала, як вартові в обладунках підняли дерев’яні ноші з тілом Змія й понесли з балкона, назад до замку. Коли вони проходили під аркою з Екскалібуром, один із них глипнув у напрямку Агати. Його темні очі зустрілися з очима Агати крізь отвір у шоломі… шкіра довкола очей відлущувалася через сонячні опіки.

Мозок Агати вибухнув адреналіном.

Опіки.

Дот.

«Пірат».

Вона миттю помчала за вартою. Софі перестріла її:

— Ти не скажеш привітання?

Але Агата відштовхнула її й помчала крізь арку.

Вона побігла слідом за вартою сходами, аж тут один із них озирнувся й помітив її. Солдати одразу ж почали рухатися швидше, понесли мертве тіло Змія на перший поверх і повернули за ріг коридору, що вів із Блакитної вежі до Білої…

Агата стрибала сходами, намагаючись їх наздогнати, торбина Даві з кришталевою кулею важко гупала по руці. Агата чула, як з двору долинає голос Тедроса…

— Любий Ріане, я бажаю тобі й Софі найкращого життя разом, — проголошував король. — І можливо, більше за це я бажаю, аби в нас було подвійне весілля.

Натовп засміявся.

— Але тепер моя черга дарувати подарунок, — сказав Тедрос.

Агата скотилася з останньої сходинки на перший поверх, кинувшись навздогін за вартою. Вона задрала сукню, послизнувшись на курному мармурі, коли повернула за ріг у коридор, майнувши до Білої вежі…

Агата завмерла.

Посеред коридору лежали дерев’яні ноші, які несли вартові.

Вартові зникли.

Тіло Змія теж.

Серце розітнув жах.

Агата повільно підняла очі й побачила, що в кінці довгого темного коридора стоїть Змій.

Він прихилився до стіни, із голими грудями й цілою шиєю.

Хлопець дивився на неї крізь отвори маски.

Потім повернув за ріг і пішов.

Агата стояла, немов примерзла до місця, серцебиття гупало десь аж у вухах.

Змій був живий.

Це означає, що Ріан не вбив його.

Це означає…

— Що я можу подарувати лицареві, який подарував мені й моєму народу більше, ніж я міг мріяти? — лунав голос Тедроса.

Паніка перетворилася на рішучість.

«Я маю дістатися Тедроса, — думала Агата. — Я маю дістатися Тедроса».

Вона побігла назад до сходів; ковзнувши за ріг, побачила загін вартових, щонайменше двадцять чоловік, які крокували сходами до балкона. Вона вже хотіла покликати їх, вважаючи, що ці вартові на боці Камелота…

А потім побачила під сталевими обладунками їхні чоботи.

Брудні й чорні.

Підбиті сріблом.

Піратські чоботи.

Агата сховалася за стіною, допоки вони не помітили її.

— Батько мав такі ж почуття до Ланселота, як я до тебе, — говорив Тедрос. — І теж намагався знайти подарунок, вартий його лицаря.

«Мені потрібно дістатися балкона, — думала Агата, спостерігаючи, як варта прямує до нього. — Я маю привернути увагу Тедроса знизу…»

Коли останній вартовий піднявся сходами, вона промчала першим поверхом до дверей, що вели у двір. Агата штовхнула їх. її приголомшило сонячне світло, коли вона вискочила просто в щільний натовп, протискаючись між чоловіків, жінок і дітей.

— Як подарунок батько завжди пропонував серу Ланселоту свій світ, — гримів над нею голос. — Те саме я дарую сьогодні тобі, Ріане.

Агата протискалася між тілами, відштовхуючи їх торбою Даві, аби звільнити собі шлях, намагаючись зайти якнайглибше в натовп, щоб Тедрос помітив її.

Відповіді були в них під носом весь час.

Те, як вчасно з’являвся Ріан, аби рятувати їх щоразу, як нападав Змій.

Те, що він носив маску Лева, наче грав роль.

Те, що терор у Лісах припинився, щойно з’явився Лев.

Те, що Лев став новим лицарем Тедроса, щойно Змій убив старого.

Те, як Змій пробрався до замку, навіть ще до того як почалася битва.

І найбільше та промова, яку сказав Лев про Змія в Ратуші.

«Він змусив нас привести у світ нового героя… насмілився називатися королем».

Агата розштовхувала людей. Хтось штовхнув її на землю. Але вона продовжувала рухатися…

«Хто його Орел… — бурмотів Тедрос уві сні. — Хто його Орел… Хто Орел для Змія…»

Агата знала відповідь.

Лев.

Лев був у змові зі Змієм від самого початку. Вони вели гру з різних боків історії, рухаючись назустріч заради спільної мети.

Але Лев був не просто Орлом Змія.

«Лев і був справжнім Змієм».

Агата підняла погляд. Вона досі була занадто далеко від балкона, Тедрос її не бачив.

— Мій любий Ріане, — чувся голос Тедроса. — Я пропоную все, що ти захочеш із того, що може дати тобі король.

Агата продиралася крізь тіла. Вона була майже на місці…

— Я прошу єдину річ, — сказав Ріан.

Агата пірнула вперед і розвернулася. Нарешті, вона побачила Тедроса високо вгорі, король посміхався Ріану, наче знав, чого той захоче.

— Я хочу ключ із шиї твоєї матері, — сказав Ріан.

Тедрос був ошелешений.

— Ти хочеш ключ?

— Тедросе! — закричала Агата.

Він її не чув. Вона знову почала протискатися крізь тіла, намагаючись підійти ближче…

Але Ґвіневера вже підійшла до лицаря.

— Він попросив берегти твій меч, Тедросе, — сказала вона синові, а потім повернулася до Ріана. — Ви рятували мого сина багато разів. Навіть обираючи собі подарунок, ви самовіддано спочатку думаєте про нього, коли могли попросити що завгодно. Ви вартий спадку Ланселота.

Вона зняла з шиї ланцюжок зі скляним ключем і протягнула Ріану.

— Я думаю, ви найкращий захисник Екскалібура, моє дитя.

— Ні! — скрикнула Агата…

Ріан узяв ключ із рук Ґвіневери.

— ТЕДРОСЕ! — заволала Агата.

Цього разу він її почув.

Він зустрівся з нею поглядом, і на мить його обличчя стало холодним, наче вона знову покинула місце позаду нього, де б мала бути… наче знову стала між ним і його обов’язком короля…

Але потім повернувся й побачив Ріана в арці, який уже вставляв ключ у замок.

Тедрос розвернувся до Агати і раптом усе зрозумів.

Мерлін і Ґвіневера теж, простеживши за поглядом короля, спрямованим на принцесу в натовпі.

Тедрос прожогом підскочив до лицаря. Мати й чарівник теж, але було запізно…

Ріан схопив Екскалібур двома руками й легко витягнув його, лезо без перешкод вийшло з каменя без жодного звуку. Він повернувся до натовпу й підняв меч короля Артура до сонця, нарешті вільний, промені сонця осяяли сталь і порснули блиском, засліплюючи Тедроса і його придворних.

Агаті здавалося, що все стало якимось повільним. Здавалося, що ніхто не рухається. Натовп. Тедрос і їхні друзі, які заціпеніли, немов статуї, сяйво меча немов засліпло їх. Навіть Мерлін, Ґвіневера й Даві, які, схоже, не могли усвідомити, чому королівський меч знаходиться в руках лицаря. І Софі, яка спостерігала, як її наречений вимахує наймогутнішим мечем у Лісах. Із приголомшеною посмішкою, що поступово зникала, вона перевела погляд на Агату в натовпі.

— Я старший син Короля Артура, вихований таємно, і я повернувся, аби заявити про свої права на престол, — виголосив Ріан. Його голос шмагав, наче батіг. — Я справжній спадкоємець трону Камелота. Я єдиний справжній король і прийшов, аби відновити славу королівства.

Він підняв Екскалібур, наче Грааль:

— Я ваш Лев!

Якусь мить Щасливці й Нещасливці Лісів стояли тихо, наче мертві, вони дивилися то на Тедроса, то на Ріана, отримавши одразу двох королів.

Громадяни Камелота першими порушили тишу, почали бурмотіти й шикати. Осуд ставав гучнішим, наче вони згуртувалися на захист сина Артура, того сина, якого вони знали з дитинства…

А потім почалося.

Єдиноголосий рев мас довкола.

Мас, яких було більше за місцевих мешканців. Натовп переважно складався з людей, що прийшли з королівств Добра і Зла, якими Тедрос колись знехтував.

Саме на таке закінчення вони всі чекали. Це була справедливість від Казкаря. Король для всіх королівств. Казка була нарешті завершена.

— КОРОЛЬ РІАН! КОРОЛЬ РІАН! — волали навколо, шалено вимахуючи масками й написами «Лев».

Шеренга за спиною Ріана миттю зірвалася з місця…

Агата бачила, як Ґвіневера схопила Тедроса й потягла його до арки. Даві вчепилася в зап’ясток Софі, підштовхнула її за ними, а Мерлін спробував вивести інших учнів…

Але тепер до арки крокували двадцять озброєних вартових, перекривши вхід до замку.

Мерлін змахнув рукою, аби вистрілити заклинанням, але вартовий із силою вдарив його кулаком по голові, і чарівник упав на землю. Решта вартових схопили Ґвіневеру, Даві й інших, лише Тедрос і Софі залишилися недоторканими.

— Тим, хто був відданий попередньому режиму, не можна довіряти. Вони завдали достатньо шкоди Камелоту й більше цього не робитимуть, — сказав Король Ріан. — Заберіть їх до підземелля!

Тедрос скрикнув, кинувшись до друзів, але вартовий схопив його, а озброєні чоловіки потягли непритомного Мерліна й решту до замку.

— Щодо тебе, Тедросе Камелотський, — озвався Ріан, скосивши очі на нього. — Хоч ти й ріс із батьком, але я його син словами й ділом. Більше, ніж ти будь-коли станеш. Поглянь на себе. Ти правив королівством, хоча був незаконним королем, некоронованим, ненадійним, небажаним. Коли Камелот потребував Істинного короля, ти запропонував Брехню. Коли

Ліси попросили про допомогу, ти відвернувся. Коли напали на Чотири Кути, ти залишився вдома. Коли Змій мав померти, ти залишив це мені. Ти дозволив своєму замку руйнуватися, а людям голодувати, а Лісам страждати. Ти шахрай. Помилка. Загарбник, який носить мою корону. Якщо я справжній Лев, то ти справжній Змій.

— Ріане… — прохрипів Тедрос, затиснутий вартовим. — Що ти робиш?

— Те, чого ти ніколи не міг, — сказав Ріан, блакитно-зелені очі шмагнули його. — Стаю королем.

Він повернувся до натовпу.

— Відсьогодні я проголошую Тедроса Камелотського ворогом королівства й засуджую його на смерть. Заберіть його до підземелля, там він чекатиме на страту, — прогримів він, допоки вартовий намагався затягнути Тедроса до замку. — І також знайдіть його так звану королеву!

Натовп радісно заволав, заглушивши незгодних, а Тедрос усе ще опирався вартовому…

— СМЕРТЬ ТЕДРОСУ! — вигукнув хтось.

— СЛАВА РІАНУ! — заволав інший.

— СЛАВА ЛІСАМ!

З арки з’явилося ще двоє вартових. Крізь отвір у шоломі одного Агата побачила знайомі червоні татуювання навколо очей. Стражі закували Тедроса в зелені металеві ланцюги.

Увесь цей час Софі не могла зрушити з місця, вона здригалася, пополотнівши.

Нарешті, Ріан звернув на неї увагу.

Софі розвернулася до арки, але Ріан схопив її, силою притиснувши до себе, повернувся до натовпу й підняв руку Софі у своїй.

— Сьогодні в Камелоті починається нова епоха перемоги Істини над Брехнею, із новим королем і новою принцесою, яка невдовзі стане вашою королевою, — проголосив Ріан, стискаючи Софі так сильно, що її пальці побіліли. — Ви всі запрошені на королівське весілля, яке відбудеться за тиждень від сьогодні!

«Софі, тікай, — думала Агата. — Утікай негайно!»

Але помітила, що Софі дивиться вниз на неї з переляканим обличчям, вона трохи розвернулася так, щоб Агата змогла дещо побачити.

Меч.

Ріан притискав вістря до спини Софі.

Або вона гратиме роль його принцеси, або він розітне її.

Хтось ухопив Агату за руку…

— Ось вона! — прошамкотів беззубий чоловік. — Я знайшов її! Я знайшов Тедросову королеву!

Але ще до того як його хтось почув, Агата помчала геть. Вона проривалася крізь тисняву до брами замку, торба Даві гупала по спині. Дівчина озирнулася й побачила, як дюжина вартових протискається крізь натовп. Агата бігла й бігла розбитим підйомним мостом, потім дорогою для карет, уже недосяжна для вартових. Але все одно мчала, допоки не спустилася з пагорба, а потім зупинилася перевести подих на мить, достатню, аби побачити: Тедроса тягнуть геть, Ріан одягає собі на голову корону Камелота, досі міцно притискаючи до себе Софі. Хмари почали закривати сонце, і останнє, що побачила Агата, — нового короля, залитого золотим сяйвом, і старого короля, якого тягнуть у темряву, обвитого зеленими ланцюгами…

Змій став Левом, а Лев став Змієм.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.