Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2024

ISBN 978-617-15-0989-4 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням:Holt V. Menfreya in the Morning : A Novel / Victoria Holt. — New York : Fontana, 1974.

Переклад з англійської Антоніни Івахненко

Дизайнер обкладинки Марія Максимів

Голт В.

Г60 Менфрея вранці : роман / Вікторія Голт ; пер. з англ. А. Івахненко. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2024. — 368 с.

ISBN 978-617-15-0707-4

ISBN 978-0 00612-983-7 (англ.)

На корнуоллському узбережжі височіє замок Менфрея, який завжди здавався Гаррієт осередком щастя та спокою. Там мешкає її найкраща подруга Ґвеннан Менфрі з давнього шанованого корнуоллського роду. Гаррієт вважає себе не надто привабливою і тому, коли закохується в старшого брата Ґвеннан, упевнена, що в неї немає жодного шансу побудувати з ним стосунки.

Коли у Менфреї влаштовують бал-маскарад, дівчата, попри застороги, йдуть у занедбане крило замку, де, за чутками, живе привид коханки одного з Менфрі, яка колись дуже давно померла під час пологів. Подруги одягають знайдені там старовинні сукні, й Гаррієт уперше бачить себе іншою, набагато привабливішою. На балу це помічають не тільки гості, а й той, у кого вона, здавалося б, так безнадійно закохана.

УДК 821.111

© Victoria Holt, 1966

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2024

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2024

1

Якщо ви хотіли побачити Менфрею у всій її пишноті, ви мали дивитися на неї вранці. Я вперше зрозуміла це на світанку в будинку на Нічийному острові, коли далеко на сході багряні хмари кидали на море рожевий відблиск, а вода, що плескалася навколо острова, була схожа на перламутрово-сірий шовк з накинутою на нього сіточкою бриж.

Ранок здавався більш спокійним після сповненої страхів ночі, яку я пережила, а краса краєвиду лише виділялася на тлі нещодавно пережитих кошмарів. Стоячи біля відчиненого вікна, споглядаючи море й материк з Менфреєю на самісінькій верхівці скелі, я відчувала піднесення одночасно й від тієї краси, і від того, що вціліла після цієї ночі.

Будинок був схожий на зáмок: усі ті башточки, контрфорси та зубчасті вежі — надійний орієнтир для моряків, які розуміли, де саме перебувають, як тільки вони помічали ту купу стародавнього каміння. Замок здавався сріблясто-сірим опівдні, коли промені сонця падали на гострі шматочки кварцу в кладці, і ті починали блищати, як діаманти; але ніколи Менфрея не мала такого чудового вигляду, як у ті миті, коли її торкалося рожеве сяйво сходу сонця.

Менфрея протягом століть була домом для Менфрі. Я таємно охрестила їх «Чарівними Менфрі», бо саме такими вони мені здавалися — не такими, як звичайні люди, із винятковою зовнішністю, сильними, енергійними. Я чула, як їх називали «Дикими Менфрі», і, за словами А’Лі — дворецького у «Воронячих баштах», — вони були не тільки дикими, але й підступними. Дворецький міг багато чого розповісти про нинішнього сера Енделіона. Менфрі давали дітям імена, які мені здавалися дивними, — але, очевидно, корнуольці вважали їх звичайними, бо ці імена складали частину давньої історії герцогства. Сер Енделіон викрав леді Менфрі, коли та була юною дівчиною і мала не більш як п’ятнадцять років, привіз її до Менфреї і тримав там, доки її репутація не була остаточно зруйнована, а її сім’я радо погодилася на шлюб.

— Не через кохання, — уточнив А’Лі. — Не помиляйтеся, міс Гаррієт. Він полював на гроші. Кажуть, вона одна з найбільших спадкоємиць країни; а Менфрі потребували грошей.

Коли я побачила сера Енделіона, який їхав верхи по Менфрі-Стоу, то уявила того юним, викапаним його сином Бевілом зараз, із викраденою спадкоємицею поруч, яку він віз до Менфреї, — бідолашна налякана дівчина ледь встигла вийти з дитячого віку, але була повністю зачарована диким сером Енделіоном.

Волосся в нього було рудим і скидалося мені на гриву лева. Він усе ще западав на жінок, як сказав мені А’Лі; цей недолік успадковували всі Менфрі; багато з них — і чоловіки, і жінки — зазнали горя через свої любовні пригоди.

Леді Менфрі, спадкоємиця, дуже відрізнялася від решти сім’ї: вона була вродливою й тендітною, ніжною леді, яка піклувалася про бідних, що мешкали поруч. Вона смиренно прийняла свою долю, коли передала свій статок у руки чоловіка. А той, отримавши гроші, розповів мені А’Лі, досить швидко розтринькав їх.

Вона виявилася розчаруванням у всьому — окрім грошей, — бо Менфрі завжди народжували багато дітей, а в неї був лише один син, Бевіл, і минуло цілих п’ять років, перш ніж вона народила Ґвеннан. Не можна сказати, що в роки між народженням сина і доньки вона не вагітніла. У бідолашної леді майже щороку траплялися викидні, і це продовжувалося ще кілька років після народження Ґвеннан.

Варто мені було побачити Бевіла й почути, що він — точна копія батька у його юні роки, як я зрозуміла, чому леді Менфрі дозволила себе викрасти. Зовнішність Бевіла мала ті самі кольори, що і в його батька, а ще він мав найпривабливіші очі, які я коли-небудь бачила: такі ж рудувато-брунатні, як і волосся; але зовсім не через забарвлення я не могла відвести від них погляду, а, найімовірніше, через їхній вираз. Вони дивилися на світ і людей з упевненістю, гумором і такою байдужістю, наче не існує нічого, вартого глибоких хвилювань. Для мене Бевіл був найдивовижнішим членом цієї дивовижної родини.

Найкраще за інших його родичів я знала Ґвеннан, його сестру, бо ми були однолітками, і тому швидко потоваришували. Вона вирізнялася величезною життєвою силою та водночас зарозумілістю, з якими, здавалося, й народилася. Ми часто лежали на скелях серед рожевих прибережних квіточок і кущів дроку й теревенили — точніше, вона говорила, а я слухала.

— У церкві Святого Неота є скляне вікно, — якось сказала вона мені. — Воно стоїть там сотні років, і на ньому є зображення святого Брихана та його двадцяти чотирьох дітей. Є там і лики святих Іво, Менфрі та Енделієнти… Менфрі — це, безперечно, наша пращурка, а родина тата походить від Енделієнти. І у Брихана була дочка, на ймення Ґвеннан; тож тепер ти знаєш…

— А як щодо Бевіла?

— Бевіл! — вона вимовила його ім’я зі справжньою побожністю. — Його назвали на честь сера Бевіла Ґренвіля, який був найвидатнішим солдатом Корнуоллу. Він воював проти Олівера Кромвеля.

— Але ж, — зауважила я, бо трохи більше за неї розумілася на історії, — він не переміг.

— Та, звісно ж, переміг, — презирливо пирхнула вона.

— Але міс Джеймс каже, що король втратив голову і що замість нього правив Кромвель.

Ґвеннан була справжнісінькою Менфрі: одним величавим помахом вона відмовилася брати до уваги й міс Джеймс, і підручники з історії.

— Бевіл завжди перемагав, — рішуче заявила вона й покінчила з питанням.

Стіни будинку просто на наших очах знову змінювали барву: рожевий відтінок тьмянів, і в перших сонячних променях вони набували сріблястого кольору. Я дивилася на обриси узбережжя, на моторошні скелі — гострі, як ножі, і підступні, бо їх так часто ховало під своїми хвилями море. Поблизу острова був ланцюг скель, які називалися Хованки. Ґвеннан казала, що таку назву вони отримали через те, що часто були повністю приховані від людських очей і чатували, чекаючи нагоди знищити будь-яке судно, яке легковажно наблизиться до них.

Нічийний острів, частина цього ланцюга скель, розташовувався десь за пів милі від материка і, маючи приблизно пів милі в окружності, був не більш ніж пагорбом у морі; і хоча на ньому стояла всього одна будівля, проте острів мав джерело прісної води — це, додала Ґвеннан, і стало причиною зведення там будинку. Домівка мала певну таємницю — і причину, з якої ніхто не хотів там жити, але я запевнила себе, що то добре; бо, якби там хтось уже жив, де б я тоді мала провести вчорашню ніч?

Якби я могла обирати, то тут будинок не зводила б. Зараз дім, у якому ніхто не хотів жити, наповнювався привітним світлом, але все одно він створював моторошне відчуття — ніби минуле застрягло у ньому й хотіло помститися вам: зловити і теж затягнути у пастку, щоб ви стали його частиною.

Якби я сказала це Ґвеннан, вона б посміялася з мене. Я наче наяву чула ноти презирства в її високому, владному голосі. «Ха! У тебе розігралася уява. Це все через твою недугу».

Ґвеннан не боялася вільно обговорювати теми, щодо яких інші вдавали, ніби ті не існують. Можливо, тому я і не могла не спілкуватися з нею, хоча часом наші стосунки завдавали мені чимало болю.

Я зголодніла, тож з’їла шматочок шоколаду, який мені принесла Ґвеннан, і оглянула приміщення. Уночі запилені чохли перетворили меблі на привиди, і я навіть подумала, чи не краще переночувати надворі; але земля була твердою, повітря холодним, а шум моря скидався на тиху розмову, і надворі його було набагато краще чути, ніж усередині. Тож я піднялася сходами до однієї зі спалень і лягла, не роздягаючись, на накрите чохлом ліжко.

Я спустилася до великої кухні з кам’яною підлогою; прапори надворі висіли, просякнуті вологою; на острові панувала сирість. Я вмилася водою, яку напередодні набрала з джерела; на стіні висіло дзеркало, і коли я розчісувалася, то дивилася на своє відображення і думала про те, що воно має зовсім інакший вигляд, ніж у дзеркалі в моїй кімнаті, вдома. Очі в мене наче збільшилися — від страху. На щоках з’явився ледь помітний рум’янець — через хвилювання. Волосся стирчало на всі боки — через неспокійний сон. Густе, пряме і дуже непокірне — воно завжди викликало розпач у численних нянь, яким сильно не пощастило опікуватися мною у дитинстві, я була поганулею, і дивитися на моє обличчя було неприємно.

Я вирішила витратити час із користю й оглянути будинок, аби переконатися, що там і справді нікого немає, крім мене. Дивні звуки, що мучили мене вночі, виявилися скрипом дощок; шелестом хвиль, що то накочувалися на берег, то відступали, скидаючись на дихання чи шепіт; ну і, звісно, писком щурів, бо на острові жили щури — Ґвеннан казала, вони потрапили туди з кораблів, що розбилися на Хованках.

Будинок сто п’ятдесят років тому побудували Менфрі, бо острів, як і більша частина округу, належав їм. Крім кухні та флігелів, він мав вісім кімнат, де стояли новенькі меблі — чекали на орендаря, якого так і не вдалося знайти.

Я зайшла у вітальню, французьке вікно якої виходило на море. Саду не було, хоча здавалося, що колись його таки збиралися розбити. Але тепер тут росли тільки кущі дроку та ожини, з-під яких де-не-де виглядали поодинокі клаптики трави. Менфрі відсутність саду не непокоїла, та й навряд чи його справді можна було посадити, адже під час припливу він опинявся б під морською водою.

Утративши відчуття часу, я вийшла із дому й побігла до піщаної бухти, де трохи полежала, дивлячись на Менфрею й чекаючи на Ґвеннан.

Коли вона прийшла, сонце вже піднялося високо. Я помітила її в бухті, яка теж належала Менфрі і яку вони, як символ доброї волі, дозволили використовувати простим людям, аби не довелося перекривати частину берега й змушувати людей оминати огорожу. Там були прив’язані три чи чотири човни, і я дивилася, як Ґвеннан сідає в човен і веслує. Трохи згодом він ткнувся носом у пісок, і коли вона вилізла на берег, то я побігла їй назустріч.

— Ґвеннан! — закричала я.

— Тсс! — відповіла вона. — Хтось може почути або побачити тебе. Негайно йди до будинку.

Незабаром вона приєдналася до мене. Я ще ніколи не бачила її такою схвильованою. Помітила, що на ній була накидка з величезними кишенями всередині — вони сильно випирали, і я здогадалася, що вона привезла мені обіцяну їжу.

Ґвеннан помахала газетою, яку тримала в руках.

— Поглянь-но лише! — вигукнула вона. — Ранкова газета. Там твоє фото! Просто… на першій шпальті.

Вона підійшла до столу й розклала газету просто на запиленому чохлі.

Я дивилася на заголовок і не вірила власним очам.

— «Зникла дочка члена Парламенту. Поліція припускає, що в цій справі не все чисто». Я читаю далі: «Генрієтта (Гаррієт), тринадцятирічна дочка сера Едварда Делвейні, члена Парламенту від округу Ланселла у Корнуоллі, зникла зі свого будинку в Лондоні два дні тому. Є побоювання, що її, можливо, викрали і що за неї вимагатимуть викуп».

Ґвеннан залізла на стіл й обхопила руками коліна; вона так широко посміхалася, що її очі перетворилися на маленькі щілинки.

Вона тицьнула в мене пальцем.

— Ну що ж, міс Генрієтто (Гаррієт) Делвейні, ви стали важливою персоною, чи не так? Вас розшукують! Шукають по всьому Лондону. І ніхто не знає, де ви, крім нас двох!

Гадаю, саме цього я і прагнула; тож певною мірою я досягла своєї мети.

Я теж розсміялася. Про мене говорять, мене розшукує поліція. Яка чудова новина! Але досвід навчив мене, що після чудових новин завжди приходять погані. Рано чи пізно мене знайдуть, і що тоді? Біла смуга не триватиме вічно. Ґвеннан не сидітиме тут, зі мною. Настануть сутінки, і мені доведеться залишитися на острові самій. Я вирішила втекти з дому тієї ночі, коли мій батько влаштував бал у своєму міському будинку, який містився на тихій Вестмінстерській площі, десь за п’ять хвилин пішки від Будинку парламенту. Він завжди казав, що в його парламентські обов’язки входять розкішні й постійні розваги, і незалежно від того, перебували ми у Вестмінстері чи Корнуоллі, до нас завжди приходили гості: у Лондоні ми влаштовували звані вечері та бали, а в Корнуоллі — вечірки з полюванням і домашні вечори. Оскільки мені виповнилося лише тринадцять років, я в тих розвагах участі не брала. Я мала сидіти у власній кімнаті, звідки зрідка виходила й дивилася через поручні вниз, у хол, милуючись пишнотою; або ставала біля вікна й спостерігала, як гості виходять із карет і проходять під червоно-білим тентом, спеціально встановленим з цієї нагоди.

Підготовка тривала цілий день: на східцях, що вели до вхідних дверей, і вздовж тротуару, на який ступали гості, виходячи з карет, постелили товстий червоний килим; з ранку й до вечора дві молоді флористки розставляли квіти у вази, а інші рослини — у кожну нішу, розміщуючи деякі з них так, аби здавалося, ніби вони ростуть просто зі стін; уплітали листя й квіти у витончені різьблені поручні сходів, закінчуючи на другому поверсі, — далі гості не йшли.

— Тут тхне похороном, — сказала я своїй гувернантці, міс Джеймс.

— Гаррієт, ти кажеш огидні речі, — відповіла вона і подивилася на мене з тим болісним виразом обличчя, який я так добре знала.

— Але ж і справді похороном тхне, — не здавалась я.

— Ну що за хвороблива дитина! — пробурмотіла вона й відвернулася.

Бідна міс Джеймс! Їй уже виповнилося тридцять років, вона не мала жодних засобів до існування і, аби не вмерти з голоду, мусила або вийти заміж, або стати гувернанткою для таких, як я.

Передбачалося, що обід подаватимуть у бібліотеці, тому її теж прикрасили квітами. У центрі спорудили мармуровий ставок, запустили в нього золотих і срібних рибок, а поверхню води вкрили лататтям. Повісили штори насиченого пурпурового кольору — кольору партії торі. У передній вітальні, умебльованій у білій, золотій і пурпуровій барвах, поставили рояль: сьогодні ввечері тут звучатиме музика у виконанні відомого піаніста.

Я мала нагоду дивитися згори на гостей, коли вони підійматимуться сходами, сподіваючись, що ніхто з них не підведе очі й не побачить доньку господаря, яка так і не заслужила, аби той нею пишався. Я сподівалася, що зможу кинути оком і на батька, адже саме в такі моменти бачила перед собою зовсім іншу людину, не ту, яку знала. Одружився він пізно, тож йому вже минуло п’ятдесят років; високий, із темним волоссям, що вже потроху поступалося сивому на скронях; із блакитними очима, такими яскравими на тлі засмаглого обличчя — коли ці очі зустрічалися поглядом із моїми, то скидалися на шматочки льоду. Коли він приймав гостей, спілкувався із виборцями чи грав роль веселого хазяїна, очі в нього блищали. Він прославився дотепністю та блискучими промовами в парламенті; його постійно цитували в газетах. Він був багатий — і саме тому міг дозволити собі засідати в парламенті. Політика була його життям. Він мав приватний дохід від інвестицій, але капітал сколотив на сталі, десь у центральних графствах. Ми ніколи не згадували про сталь, батько майже не займався тими справами, але прибуток від неї був чималий.

У парламенті батько представляв Корнуолл, і саме тому ми мали будинок біля Ланселли; ми переїздили з Лондона до Корнуоллу, оскільки, коли парламент не засідав, батько мав «доглядати» виборців; і, з якоїсь дивної причини, куди б мій батько не поїхав, я їхала за ним, хоча ми майже не бачилися.

У нашому міському будинку розмістився великий вестибюль, а поруч із ним — бібліотека, їдальня та кімнати для слуг; на другому поверсі містилися дві великі вітальні та кабінети; ще вище — три кімнати для гостей, одну з яких займав Вільям Лістер, секретар мого батька, а також — спальні, моя і батьківська. Останній поверх займали близько шести спалень для слуг.

Це був гарний георгіанський будинок, і його найбільшу прикрасу, на мою думку, становили сходи, які звивалися, наче змія, від низу й до самого верху дому, дозволяючи дивитися з верхнього поверху на вестибюль. Але, як на мене, будинок був холодний. Те ж саме можу сказати й про наш будинок у Корнуоллі. Та й будь-який будинок, де б батько не жив, рано чи пізно, став би таким… холодним і мертвим. Наскільки ж іншою була садиба Менфрея! Сповнена життя і тепла — це був дім, де могло статися будь-що; дім, про який ти завжди мрієш, коли перебуваєш далеко; дім, який ніколи не хочеться полишати, — справжній дім.

Елегантність лондонського будинку підкреслювали меблі, підібрані відповідно до архітектурного стилю: трохи — вісімнадцятого століття, трохи — сучасні, себто вікторіанські. Ми цим відрізнялися від своїх знайомих, у яких будинки були напхані занадто вже вишуканими меблями, — ми самі віддавали перевагу Чіппендейлу та Геплвайту, тому, заходячи до друзів, я не могла стримати здивування.

Як звали слуг, я вже не пам’ятаю, бо їх було дуже багато. Звісно, я пам’ятаю міс Джеймс, тому що вона була моєю гувернанткою, і місіс Трент — економку, а ще Полдена — дворецького. Це всі слуги, чиї імена я можу згадати, окрім, звісно, Фанні.

Але Фанні була інакшою. Я ніколи не сприймала її як служницю. Фанні була моїм острівцем безпеки в жахливому навколишньому світі: коли мене бентежила холодність батька, я зверталася до Фанні за поясненнями — пояснити вона, звісно, нічого не могла, але ж могла втішити; саме вона навчила мене пити молоко і їсти рисові пудинги; вона лаяла мене й хвилювалася за мене, завдяки чому я не так уже й сильно сумувала за матір’ю. У Фанні було кострубате обличчя з глибоко посадженими мрійливими очима; блідо-каштанове волосся, так туго зібране у вузол на маківці, що, здавалося, це завдавало їй болю; блідошкіра й худорлява; їй виповнилося приблизно тридцять п’ять років, а зросту в неї було ледве п’ять футів, і вона зовсім не змінилася з того моменту, як я її побачила, — а я тоді ще була немовлям. Вона розмовляла мовою лондонських вулиць, і коли я подорослішала, то потай познайомила мене з тими вулицями, і я полюбила їх — так само, як любила її.

Вона прийшла в наш дім невдовзі після мого народження, щоб виконувати роль годувальниці. Не думаю, що батько з самого початку планував залишити її, але я, мабуть, із перших тижнів життя довела, що зі мною легко не буде, та й Фанні мені сподобалася. Тож вона залишилася зі мною як нянька, і хоча на неї ображались і місіс Трент, і Полден, і головна няня, та Фанні це аж ніяк не хвилювало — і мене теж.

Фанні була жінкою контрастів. Її гострий язик і акцент кокні не пасував до замріяних очей; історії, які вона розповідала мені про своє минуле, були сумішшю фантазії та практичних порад. У дитинстві її залишили біля дитячого будинку, своїх батьків вона не знала. «Просто поклали мене біля статуї святого Франциска, який годує птахів. Тому мене й назвали Френсіс — скорочено Фанні — Френсіс Стоун. Ну, тобто статуя ж була кам’яна^1». Тепер її вже не звали Френсіс Стоун, бо вона вийшла заміж за Біллі Картера; але про Біллі Картера ми майже не говорили. Він лежить на дні океану, про це якось сказала мені Фанні, і вона більше ніколи не побачить його, принаймні не в цьому житті. «Що сталося, те сталося, — різко додала вона. — І краще не згадувати». Траплялися моменти, в які вона починала фантазувати, і коли мені було шість чи сім рочків, то нашою улюбленою грою стали розповіді-історії про життя Фанні до того, як вона опинилася біля статуї святого Франциска. Вона розповідала, а я її підбурювала. Вона народилася в такому ж величному будинку, як наш, але її викрали цигани. Вона була багатою спадкоємицею, і злий дядько залишив її в дитячому будинку, підкинувши іншу, мертву дитину в будинок її батька. Ми вигадали кілька різних версій, але зазвичай вони всі закінчувалися такими словами: «І ми ніколи не дізнаємося правди, міс Гаррієт, тож пийте молоко, бо вам час іти спати».

Також вона розповідала мені про дитячий будинок і про дзвоник, що скликав дітей на вбогий обід; я наче наяву бачила тих дівчаток — вдягнутих у ситцеві сукні з фартухами, із усіяними болячками від постійного холоду руками; я бачила, як вони схиляються в реверансі перед можновладцями і вчаться поводитися скромно.

— Але нас також навчали грамоти, — додала Фанні, — при тому, що багато хто й сьогодні навіть читати й писати не вміє.

А от про свою дитину Фанні майже ніколи не розповідала; а коли все ж таки згадувала про неї, то притискала мене до себе й повертала мені голову так, щоб я не бачила її обличчя.

— Це була маленька дівчинка; вона прожила лише годину. І це все, що мені лишилося від Біллі.

Біллі був мертвий; дитина була мертва.

— А потім, — сказала Фанні, — я прийшла сюди, до вас.

Вона водила мене гуляти до парку Сент-Джеймс, і там ми годували качок або сиділи на траві, поки я умовляла її розповісти мені ще якусь версію її дитинства чи молодості. Вона познайомила мене з таким Лондоном, про існування якого я навіть не підозрювала. Це таємниця, казала вона, бо нікому з них — людей, що мешкали разом зі мною, — не слід знати, куди саме вона водила мене на прогулянку. Ми їхали на ринок, де торговці розкладали товар на столах; міцно стискаючи мою руку, вона тягнула мене за собою — не менше за мене радісно схвильована через хриплі крики цих людей, що, напевно, розхвалювали товар, — але я не могла зрозуміти, що саме вони кричали. Я пам’ятаю крамнички, перед дверима яких, просто на вулиці, був розвішаний поношений одяг, від якого тягнуло дивним, затхлим, незабутнім запахом; старих жінок, що продавали шпильки та ґудзики, мідії, пряники й пігулки від кашлю. Одного разу вона купила мені печену картоплю, яка мені здалася найсмачнішою їжею у світі, доки я не скуштувала смажені на вугіллі каштани, що обпекли мені пальці.

— Нікому не кажи, де ти була, — попередила мене нянька; і таємничість наших прогулянок робила їх іще більш захопливими.

На ринку можна було купити імбирне пиво, шербет і лимонад, а якось ми зіткнулися з торговцем пиріжками. Фанні сказала мені, що з цим торговцем можна пограти у давню традиційну гру; і ми стояли й дивилися, як молодий торговець і його дівчина кидають пенні й програють, не отримавши пирога; Фанні теж сміливо підкинула монетку — і ми виграли. Ми пішли з тим пирогом до парку Сент-Джеймс і сіли біля ставка, насолоджуючись кожним шматочком.

— Ти ще не бачила той ринок у вечір суботи. Ось коли туди слід приходити, — сказала Фанні. — Можливо, коли ти станеш трохи старшою…

І я подумки вже планувала похід на ринок у суботу.

Я любила ринок, повний торговців, чиї обличчя наче віддзеркалювали всіх персонажів мораліте^2. На цих обличчях були хіть і жадібність, лінь і хитрість; а іноді — й святість. Фанні найбільше подобалися трюкачі, вона могла цілу вічність стояти й спостерігати, як жонглер замінює фокусника, а той — ковтача полум’я й меча.

Фанні показала мені новий світ, що лежав просто біля порогу нашого будинку, хоча стільки людей, здавалося, навіть не підозрювали про його існування. Єдиний випадок, коли два світи зустрічалися, був у неділю вдень, коли я, сидячи біля свого вікна, чула дзвоник торговця булочками й бачила, як він іде через площу з тацею на голові і як до нього підбігають служниці в білих шапочках і фартухах.

Таким було моє життя до того вечора, коли тато влаштував бал.

У таких випадках усіх мешканців будинку змушували допомагати, і Фанні викликали на кухню після ланча, де вона пробула аж до пізнього вечора; міс Джеймс допомагала економці, а я зосталася сама.

Моя тітка Клариса залишилася з нами, тому що батькові потрібна була господиня. Тітку Кларису — сестру мого батька — я не любила, і вона ставилася до мене аналогічно. Вона постійно порівнювала мене зі своїми трьома доньками: Сільвією, Філліс і Кларисою, — які всі були золотоволосі, блакитноокі й, за її словами, красиві. Вивести їх у світ вимагало від неї чималих зусиль, і я мала приєднатися до них — жодна дівчина не могла уникнути цієї жахливої події. Я розуміла, що ненавиджу ці «виходи» так само сильно, як тітка Клариса боїться їх.

Тож той факт, що у нас удома жила тітка Клариса, відігравав роль додаткової причини мого бажання втекти звідти.

Цілий день я жалюгідно тинялася по дому, коли на сходах зіткнулася з нею.

— Боже, Гаррієт! — вигукнула вона. — Лишень поглянь на своє волосся! Ти завжди маєш такий вигляд, ніби тебе протягли крізь кущі задом наперед. А от у твоїх кузин із зачісками все гаразд. Можу тебе запевнити, вони нізащо не дозволять собі мати такий жахливий вигляд, як у тебе.

— Звісно, вони ж утілення славетних трьох грацій.

— Не будь такою зухвалою, Гаррієт. Я могла б здогадатися, що ти не приділятимеш уваги волоссю, коли побачила, що ти…

— Коли побачили, що я скалічена?

Мої слова шокували її.

— Що за нісенітниця. Звісно, ні, але я мала подумати, що ти можеш…

Я, шкутильгаючи, піднялася нагору, до своєї кімнати. Вона не має знати, як глибоко мене ображає вся ця ситуація. Ніхто з них не має цього знати, бо тоді це було б зовсім нестерпно.

Увійшовши до своєї кімнати, я зупинилася перед дзеркалом; підняла свою довгу сіру спідницю з тонкої шерсті й почала розглядати свої ноги та ступні. На перший погляд, нічого не виявляло того, що одна нога коротша за другу; тільки коли я ходила, здавалося, що я тягну одну ногу за іншою. Так було завжди, з того невтішного дня, коли я народилася. Невтішного! І це ще м’яко кажучи. Це був ненависний день, трагічний день для всіх, включно зі мною. Я нічого про це не знала — аж доки, згодом, не почала розуміти, що не така, як інші діти. Наче мало того, що ти стала причиною смерті власної матері, треба було ще й народитися страховиськом. Я пам’ятаю, як чула про якусь видатну красуню — здається, леді Гамільтон — казали, що Бог був у чудовому настрої, коли створив її. «Ну, — подумала я, — створюючи мене, він, мабуть, був у поганому настрої!»

Часом мені ставало шкода, що я народилася Гаррієт Делвейні, а не кимось іншим. Коли Фанні брала мене в парк і я бачила там інших дітей, то завжди їм заздрила. Я заздрила майже всім — навіть брудним дітям шарманщика, які жалюгідно скупчувалися біля батька, а маленька коричнева мавпочка простягала всім навколо червоний капелюшок, прохаючи покласти туди дрібні гроші. Усім, гадала я тоді, геть усім пощастило більше, ніж Гаррієт Делвейні.

Кілька нянь, котрим підпорядковувалася Фанні, казали мені, що я погана і зла дівчинка. У мене був гарний дім, багато їжі, добрий батько, хороша няня… але я все одно не була задоволена.

Ходити я почала, лише коли мені виповнилося чотири рочки. Мене водили до лікарів, які розглядали мої ноги, довго дискутували стосовно того, що тут можна зробити, і хитали головами. Мені призначали то одне лікування, то інше; батько приходив і дивився на мене, і вираз його очей давав зрозуміти, що він радше дивився б на будь-що інше, але змушував себе вдавати, ніби йому подобається на мене дивитися.

Я пам’ятаю, як одного разу гуляла в саду біля будинку моєї тітоньки Клариси, поблизу Ріджентс-парку. Якраз настав сезон полуниці, і ми біля дачі їли ягоди з цукром і вершками. Усі жінки мали при собі парасолі від сонця та надягли великі темні капелюхи, аби сонячні промені не зіпсували їм колір обличчя; а оскільки у Філліс був день народження, на галявині бігали й гралися кілька дітей. Я сиділа у кріслі, витягнувши перед собою огидні, ненависні ноги. Я приїхала у кареті, і один із лакеїв відвіз мене в сад і посадив у крісло, де я могла спостерігати за іншими дітьми.

Я почула голос тітки Клариси: «Не дуже приємна дитина. Утім, не слід забагато від неї вимагати…»

Я не розуміла, що вона мала на увазі, хоча запам’ятала це зауваження, плануючи поміркувати над ним пізніше; коли я думаю про той день, то згадую аромат полуниці; смачне поєднання ягід, цукру та вершків. І ніжки… сильні ніжки інших дітей.

Я все ще пам’ятаю неабияку рішучість, яка прийшла до мене, коли я, ледь не випавши з крісла, стала на власні ноги й пішла.

Сталося диво, казали добрі люди. Інші думали, що я вже вміла ходити і що просто весь час прикидалася. Лікарі були безмежно здивовані.

Спочатку мене сильно хитало; але з того дня я почала ходити. Не знаю, вміла я ходити раніше чи ні; усе, що пам’ятаю, це те раптове відчуття рішучості й приємної сили в ногах, коли я пошкандибала до тих дітей.

З часом я дізналася свою жалісну історію — переважно від слуг, які працювали в цьому домі ще до мого народження.

«Вона була занадто стара, щоб мати дітей. Хто б міг подумати… міс Гаррієт її убила. Операція… Ці інструменти… Що ж, це небезпечно. Втратили її, але дитину врятували. Правда, ніжка в неї… Щодо нього… він назавжди змінився. Обожнював її… Звісно, вони ж були одружені лише рік або два. Чи протрималися б вони довше, адже він такий, який є… Не дивно, що він цю дитину терпіти не може. Якби ж вона була як міс Філліс чи як хтось із її двоюрідних сестер… І не хочеш, а замислишся, еге ж? Гроші — то ще не все».

У цих кількох словах і містилася моя історія. Іноді я уявляла себе святою, що ходить світом, вчиняючи добро, і всі мене люблять. І люди в моїх мріях казали: «Так, вона не красуня, але не слід від неї багато вимагати, адже вона дуже хороша людина».

Але я не була хорошою людиною. Я заздрила своїм двоюрідним сестрам, які могли похвалитися гарними рожевими личками та шовковистим золотистим волоссям; я злилася на батька, який не міг мене терпіти, тому що мій прихід на світ забрав у нього мою матір. Я погано поводилася зі слугами, бо мені було шкода себе.

Єдиними людьми, з якими я відчувала, що можу бути скромною і, можливо, навчуся бути доброю, були Менфрі; не скажу, що вони дуже опікувалися мною, але для мене вони були Чарівними Менфрі, які жили в найдивовижнішому будинку, який я коли-небудь бачила, розташованому на скелях навпроти Нічийного острова, який належав їм і мав цікаву історію, що я її ще мала дізнатися. Наш дім був розташований поруч — це був набагато сучасніший особняк, у якому мій батько міг приймати гостей і займатися справами виборців. Менфрі були його великими друзями. Одного дня я чула, як батько сказав Вільяму Лістеру, своєму секретарю: «Їм треба догоджати. Вони мають великий вплив у виборчому окрузі». Тож Менфрі догоджали, як найвибагливішим квітам в оранжереї.

І варто було лише поглянути на них — на всіх, — щоб повірити: так, вони й справді впливові особи. Вільям Лістер казав, що вони навіть іще впливовіші, ніж здаються. Цей вислів я почула вперше і зрозуміла: він добре їм пасує.

Члени родини Менфрі з радістю заприятелювали з нами, вони працювали на батька під час виборів і розважали його, а він розважав їх. Вони були лордами округу, і коли сер Енделіон велів своїм орендарям проголосувати за конкретну людину, то вони проголосували саме за цю людину, чудово розуміючи: якщо вони відмовляться, то можуть більше не сподіватися орендувати його власність.

Коли ми поїхали в Корнуолл, частина слуг поїхала з нами, а місіс Трент і Полден разом із небагатьма іншими залишилися в Лондоні; серед тих, хто поїхав із нами, варто назвати міс Джеймс, Ненні та Фанні; а в Корнуоллі у нас були постійний дворецький і економка — чоловік і дружина, А’Лі, — яких ми отримали разом із умебльованим будинком, що його орендували, адже це було дуже зручно.

Мені дозволяли ходити на чай до Менфреї, а Ґвеннан і собі приходила пити чай до мене, у «Воронячі башти». З Менфреї до мене вона діставалася верхи в супроводі конюха, і саме під час одного з таких візитів я навчилася їздити верхи — й дізналася, що почуваюся щасливішою у сідлі, ніж деінде, бо тоді моя вада не має значення. Верхи на коні я відчувала себе нормальною людиною. Почуття, що найбільш походило на щастя, охоплювало мене саме тоді, коли я їхала корнуольськими стежками, вгору і вниз схилом — і я ніколи не втомлювалася милуватися краєвидом. У мене завжди перехоплювало подих від подиву, коли, досягаючи вершини крутого пагорба, я раптом бачила море.

Я заздрила Ґвеннан через те, що вона весь час живе в такому місці. Їй подобалося слухати мої історії про Лондон, і я із задоволенням розповідала їх їй. У відповідь змушувала її говорити про Менфрею та Менфрі, але найбільше — про Бевіла.

Стоячи перед дзеркалом після зустрічі з тіткою Кларисою на сходах, я почала згадувати Менфрею — і мене охопила така глибока туга, що я відчула майже фізичний біль.

Я схилилася над поручнями. У передній вітальні лунала музика, але її майже заглушав гул голосів і раптові вибухи сміху. Будинок ніби ожив, і холод, що панував у ньому, відступив — це сталося завдяки усім цим голосам та сміху.

Я була у фланелевій нічній сорочці, а поверх неї накинула червоний халат із твіду; ноги мої були босі, бо капці стукали по підлозі й могли видати мою присутність. Річ не в тому, що хтось зі слуг дорікнув би мені за те, що я підглядаю через поручні, а в тому, що я любила вдавати, ніби розваги мого батька мене анітрохи не цікавлять.

Іноді мені снилося, що він послав по мене і що я, шкутильгаючи, зайшла до тієї кімнати. Я побачила там прем’єр-міністра і навіть поговорила з ним; і він, і всі були вражені моїм гострим розумом та дотепними жартами. Очі мого батька потеплішали й сяяли, бо він дуже пишався мною.

Який дурний сон!

Тієї ночі, коли я прихилилася до поручнів і вдихала запах бджолиного воску й скипидару, якими їх полірували, я випадково почула розмову між тіткою Кларисою та не знайомим мені чоловіком. Вони говорили про мого батька.

— Просто блискуче…

— Прем’єр-міністр, схоже, теж такої думки.

— О, так. Сер Едвард прямує до кабінету міністрів. Зауважте мої слова.

— Любий Едварде! — вигукнула тітка Клариса. — Він заслуговує трохи удачі.

— Удачі? Я б радше сказав, що він вже отримав свою частку. Він, мабуть, дуже багата людина.

— Він ніколи не був щасливим, відколи померла його дружина.

— Він уже багато років удівець, чи не так? Дружина стала б йому в пригоді. Цікаво… він більше не одружувався.

— Шлюб став для нього дуже трагічним досвідом, і в певному сенсі Едвард — природжений одинак.

— Кажуть, у нього є дитина?

Я відчула, як обличчя в мене спалахнуло від люті, коли знову пролунав невдоволений голос тітки Клариси:

— Ох, так, дитина є. Генрієтта. Ми кличемо її Гаррієт.

— Із нею щось не так?

Тітка Клариса щось прошепотіла у відповідь; потім її голос знову став гучним.

— Я часто думаю, шкода, що померла не вона, а Сільвія. Народження дитини вбило її, розумієте? Вони були одружені лише кілька років, але їй було далеко за тридцять. І, звісно, вони хотіли сина. А ця дівчина…

— Усе ж вона повинна бути йому розрадою.

Жорстокий сміх. Шепіт. Потім слова:

— Я маю вивести її у світ, коли настане час. Мої Філліс і Сільвія — названі на честь своєї тітки — приблизно того ж віку, але ж різниця між ними… Як я знайду чоловіка для Гаррієт, навіть не уявляю собі… і це попри гроші.

— Невже вона така неприваблива?

— У ній немає нічого красивого… взагалі нічого.

Фанні казала мені, що ті, хто підслуховує, ніколи не чують нічого доброго про себе. Як же вона мала рацію! Я дізналася, що я зла, що в мене постійні істерики і що я потраплю до пекла. Це казали мої численні няньки. Але ніколи раніше слова не завдавали мені такого болю, як та розмова між тіткою Кларисою і невідомим чоловіком. Після цього я довго терпіти не могла запах бджолиного воску та скипидару, бо асоціювала їх із жахливими стражданнями.

Я більше не могла споглядати свято, тож полишила поручні й кинулася до своєї кімнати.

Я вже зрозуміла, що коли людина дуже нещаслива, то їй було б корисно відвернутися від свого горя та запланувати щось… що завгодно, аби воно допомогло забути все. Яка ж я була дурна, коли мріяла: у тих мріях я ніколи не бачила себе такою, якою була насправді. Я завжди була героїнею, навіть колір волосся був інший — замість темно-каштанового він ставав золотистим; мої очі замість зелених ставали блакитними; ніс був акуратним і прямим, а не нахиленим так, що деяким обличчям додає пікантності, але моєму вічно похмурому лицю аж ніяк не пасував.

«Плануй щось негайно», — сказала я собі; і рішення прийшло миттєво: я їм тут не потрібна, отже, втечу.

Куди? Було лише одне місце, куди я хотіла втекти. Менфрея.

— Піду до Менфреї, — промовила я вголос.

Я відмовлялася думати про те, що мені робити, коли прийду до Менфреї, бо якби я замислилася, то план провалився б із самого початку, і ще я мала придушити звуки жорстоких голосів, які говорили мені жорстокі слова. Я мала щось зробити, і швидко.

Я б могла сісти на поїзд із Паддінгтона. У мене були гроші в скарбничці, і їх вистачило б на квиток — це все, що мало значення. Все, про що я тепер могла думати, це як дістатися до Менфреї; а коли вже приїду, то почну думати над подальшими планами. Я не могла більше лишатися в цьому домі; щоразу, коли я спускалася сходами, чула ті голоси. Тітка Клариса хвилювалася, як їй вдасться знайти мені чоловіка? Ну от, я позбавлю її зайвого клопоту.

Коли мені йти? Як переконатися, що мене не почнуть шукати, що мені вистачить часу, аби сісти на той поїзд? Це потребувало ретельного планування.

Тож поки у вітальнях піді мною гості слухали музику, яку тато підготував для цієї нагоди, і насолоджувалися всіма делікатесами, що їх подавали в обідній кімнаті, поки вони разом говорили про політику та шанси мого батька здобути собі портфель якогось міністра, я лежала у своєму ліжку й думала, як мені втекти.

Мій шанс з’явився наступного ж дня, коли всі відпочивали після вчорашнього. Кухарки сварилися; міс Джеймс до всіх чіплялася. Я завжди думала, що, прочитавши Джейн Ейр, вона вирішила, ніби мій батько збирається на ній одружитися; а після таких ситуацій, як учорашня вечірка, ця можливість здавалася їй більш віддаленою, ніж зазвичай. Вона пішла до своєї кімнати о шостій, поскаржившись на головний біль, і це дало мені можливість спокійно одягнути накидку з каптуром, забрати зі скарбнички гроші, сунути їх у кишеню і нарешті піти з дому. Я сіла в омнібус — уперше в житті зробила це сама — і помітила, що двоє чи троє пасажирів подивилися на мене із цікавістю, але я вдала, що не звертаю на них уваги. Я знала, що це правильний омнібус, бо збоку на ньому побачила напис «Паддінгтон», і тому спокійно придбала собі квиток до станції. Це виявилося легше, ніж я собі уявляла.

Я знала цю станцію, бо бувала там разом із татом, хоча ми ніколи не ходили туди ввечері. Я купила квиток, але, коли мені сказали, що слід зачекати годину і три чверті, мене охопив жах. Це була найдовша година і три чверті в моєму житті. Я сіла біля шлагбаума і дивилася на людей, побоюючись, що будь-якої миті побачу когось знайомого, хто прибіг по мене.

Але ніхто не прийшов, і, нарешті, потяг прибув — точно за розкладом. Я сіла на нього, відразу зазначивши для себе, як сильно моя подорож відрізняється від подорожі з татом у першому класі. Тут сидіння були дерев’яні й незручні, але я сиділа у поїзді, прямувала до Менфреї, і це єдине, що тоді мало значення.

Я сиділа у своєму кутку, і ніхто мене не помічав. Я зраділа, коли настала ніч; задрімала, а коли прокинулася, то ми доїхали вже аж до Ексетера; тоді я спитала себе: «А що, власне, мені робити, коли опинюся в Менфреї? Чи слід мені зайти в дім і повідомити дворецькому, що я приїхала у гості?» Я уявила, що мене відведуть до леді Менфрі і що та негайно повідомить моєму батькові, що я у них. Мене треба повернути, покарати, заборонити робити подібні речі в майбутньому. І яка мені з цього буде користь, окрім завчасного азарту від пригоди?

Як же мені притаманно кидатися кудись стрімголов і лише потім запитувати себе, куди я, власне, прямую… Я була імпульсивною і дурною. Недарма мені казали, що зі мною важко. Я зголодніла, втомилася і була пригнічена. Хотілося опинитися у своїй кімнаті, навіть якщо тітка Клариса може зайти туди будь-якої миті й подивитися на мене таким поглядом, що стане зрозуміло — вона знову порівнює мене з Філліс чи ще з кимось.

Коли потяг прибув до Ліскерда, я усвідомила, що скоїла дуже дурний вчинок. Але повернутися назад вже не могла. Коли я подорожувала з татом, Ейлі подавав на станцію карету, і решту шляху ми долали в ній. Тепер мене карета не зустрічатиме, тож я маю придбати квиток на місцевий потяг, який подавали на станцію якраз до прибуття лондонського експреса. Потяг уже стояв під парами, тож я поспішила сісти на нього.

Ми стояли біля перону майже пів години, що дало час спланувати подальші дії. Упродовж короткої подорожі мені спало на думку, що, оскільки в поїзді було так мало людей, мене можуть упізнати й перехопити. Хоча місцевим потягом ми не користувалися, тата в окрузі добре знали, і, можливо, знали й мене — як його доньку.

Я зійшла на станції Менфрі. Людей було не більш як десять, і я трималася біля них, коли ми проходили через вихід, а здаючи квиток, я опустила голову. Нарешті, я вільна. Але що тепер?

Я мала пройти до моря, а потім подолати приблизно милю стежиною уздовж скелі. О цій вранішній годині людей, напевно, буде небагато.

Маленьке містечко Менфрі-Стоу ще спало. Звивиста головна вулиця — а інших вулиць, можна сказати, там і не було — не могла похвалитися великою кількістю перехожих; у більшості будинків штори були зсунуті, а нечисленні крамниці — зачинені на засуви та ґрати. Я відчула запах моря й рушила до гавані, де стояли рибальські човни; і, проходячи повз сарай, де продавали улов, помітила розвішані сіті та пастки для омарів, я пережила мить щастя — попри всю непевність мого становища. Я завжди відчувала, ніби тут мені й місце, хоча це дивно, бо мій батько орендував будинок, лише коли став депутатом від округу Ланселли, тобто десь років шість тому. Я обережно переступила залізні кільця, до яких були прикріплені товсті просолені мотузки, і сказала собі, що вчинила дурницю, прийшовши до гавані. Рибалки часто збиралися тут рано-вранці, і якби мене помітили, то відразу повідомили б про мою появу куди треба.

Я пішла одним із бічних провулків і повернулася на центральну вулицю; цього разу я рвучко звернула в один із крутих, вимощених бруківкою поворотів, пройшла вгору близько п’яти хвилин і після цього опинилася на скелі.

Краса пейзажу змусила мене зупинитися на кілька секунд і замилуватися: переді мною розкинулося узбережжя у всій його красі, а у мене під ногами — пляж із синьо-зеленою водою, яка ніжно пестила сірий пісок. Приблизно за милю від мене, уздовж узбережжя, розташувалася садиба Менфрея, а навпроти неї — Нічийний острів, де ніхто не жив.

Я пішла далі, думаючи про Менфрею та її господарів — Менфрі. Незабаром я маю побачити садибу. Я знала точне місце на вигинах і поворотах скелястої стежки, звідки її буде видно. І ось вона з’явилася: велична, грандіозна, свого роду Мекка в моєму паломництві; дім Менфрі — родини, яка володіла ним протягом століть. Менфрі вже мешкали там, коли єпископа Трелоні відправили до Тауера; якийсь Менфрі підтримав єпископів і зібрав своїх слуг, щоб приєднатися до двадцяти тисяч корнуольців, які збиралися дізнатися причину арешту єпископа; я уявила собі Менфрі в капелюшках із пір’ям, куртках і бриджах з мереживними краями, з напудреним волоссям і мереживними хустками — у галереї було повно їхніх зображень. Я не могла придумати нічого більш захопливого, ніж бути Менфрі, хоча й знала, що мені слід бути мудрішою та повернутися думками до більш практичних справ.

Я дійшла до місця, звідки вже виднілися зубчасті стіни. Одного разу, коли міс Джеймс привела мене на чай, Ґвеннан піднялася зі мною на вершину вежі. Пам’ятаю те радісне хвилювання; я дивилася вниз на круту сіру стіну, на скелю… нижче, ще нижче… на море… і чула голос Ґвеннан: «Якщо ти хочеш померти, усе, що тобі потрібно зробити, — це просто стрибнути вниз». Я тоді відчула, що вона може наказати мені стрибнути — у той знаменитий владний спосіб Менфрі; і, оскільки вони звикли, що їх усі слухаються, вона, напевно, очікуватиме, що я підкорюся. Члени родини Менфрі віддавали накази протягом багатьох поколінь, тоді як Делвейні — лише одне покоління. Металургійний бізнес, який був таким прибутковим, заснував мій дідусь, а починав він як один із найскромніших працівників. Тепер, звісно, сер Едвард Делвейні забув про своє коріння; він був вишуканою, освіченою людиною з блискучим майбутнім; але хоча він і був набагато розумніший за Менфрі, я все-таки чітко розуміла прірву, що лежала між ними.

Напевно, я теж розумна. І тому маю спланувати наступний крок. Ґвеннан часто каталася верхи рано-вранці і обирала саме цей шлях — вона якось зізналася мені, що це один із її улюблених маршрутів.

Якби я сховалася в печері серед скель, які ми знайшли, то змогла б побачити Ґвеннан. Якщо не побачу, мені доведеться придумати інший план. Мабуть, краще піти до стайні й сховатися там. Але я можу зустріти когось із конюхів; крім того, там собаки… Ні, я маю скористатися шансом і почекати в печері. Якщо вона кататиметься сьогодні верхи, то, безперечно, приїде сюди.

Я чекала — здавалося, що минуло вже кілька годин; але врешті-решт мені пощастило. Ґвеннан приїхала, і приїхала сама.

Я покликала її. Вона різко натягнула вузду й зупинилася.

Коли я все їй розповіла, вона повеселішала. Це вона придумала про острів. Такі пригоди їй завжди подобалися. А тепер, коли все моє життя було в її руках, вона взагалі прийшла у захват.

— Ходімо зі мною, — веліла вона мені. — Я знаю, куди тебе сховати.

Був приплив, тож вона перевезла мене на острів, змусивши лягти на дно човна, адже боялася, що мене хтось побачить.

— Я подбаю про те, щоб ти не голодувала, — пообіцяла вона мені. — І, оскільки ніхто не хоче жити в цьому будинку, чому б тобі тут не поселитися?

Це сталося напередодні. А сьогодні Ґвеннан приїхала і привезла газету. Я не думала, що моя втеча може бути настільки важливою.

Ґвеннан сказала:

— За сніданком лише про твою втечу й говорили. Тато вважає, що за тебе неодмінно проситимуть викуп. Тисячі фунтів. Тільки уяви собі, яка ти дорога дівчина!

— Мій тато ніколи б не заплатив, він був би дуже радий позбутися мене.

Ґвеннан кивнула, допускаючи таку можливість.

— І все ж, — мудро зазначила вона, — він може не хотіти, щоб газети дізналися про це, і тому заплатить.

— Але ніхто не вимагатиме викупу. Мене ж не викрали.

Ґвеннан задумливо подивилася на мене й зізналася:

— Знаєш, а гроші нам не завадять.

Я розсміялася.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.