На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Відгуки про книжку

Тема Голодомору давно не є забороненою, врешті, перестала бути маловивченою. Вийшли тисячі книжок і статей українських і закордонних дослідників. Це видання — цікава спроба узагальнення всього, що ми знаємо зараз про страшні події 1932–1933.

Важливо, що автор дивиться далі від цих років і показує, як відновлювалася пам’ять про Голодомор, роль, яку вона відіграла в національному самоусвідомленні українців. Підсумовують книжку роздуми про те, чому важливо пам’ятати й розуміти цей геноцид у контексті нинішньої війни з Росією, яка є черговою спробою знищити українську націю.

Формат книжки (короткі, але ємні відповіді на найважливіші запитання) дозволяє рекомендувати її кожному, хто хоче зрозуміти цю трагічну сторінку української та світової історії.

Володимир В’ятрович, історик, публіцист, громадський діяч

Ця інформативна книжка про Голодомор — приголомшлива й потужна. Вона розглядає надзвичайно складну тему з багатьох боків, включно з кількістю жертв, геополітичною ситуацією та українською національною травмою, що її завдав Голодомор. Вона вміщає сталінський Голодомор і війну путіна проти України в один політичний контекст, а саме контекст спроб Росії підкорити Україну.

Гіроакі Куромія, професор-емерит факультету історії Університету Індіани (Блумінгтон, США)

Глосарій

Активісти — неформальна група радянських виконавців, селян і містян, які асоціювали себе з радянським режимом, представляли його інтереси й діяли від його імені передусім на низовому рівні.

Артіль — форма колективного господарства з колективним обробітком землі, збутом, засобами виробництва й подальшим розподілом прибутку серед її членів.

Всеросійська комуністична партія більшовиків (ВКП(б)) — офіційна назва комуністичної партії Радянського Союзу з 1925 по 1952 р.

Воєнний комунізм — політика більшовиків у 1918–1921 рр., яка в економічному аспекті полягала в націоналізації приватних підприємств і земель, а також реквізиціях продовольства в селян задля забезпечення Червоної армії та міст.

Всесоюзний ленінський комуністичний союз молоді (комсомол) — молодіжна організація комуністичної партії Радянського Союзу.

День пам’яті жертв голодоморів — день вшанування загиблих у роки Голодомору 1932–1933 рр., який відзначається щороку в четверту суботу листопада.

Колгосп — форма колективного господарства в Радянському Союзі, де земля та засоби виробництва були спільні та номінально належали колгоспникам, а фактично були державною власністю.

Колгоспник — член колгоспу.

Комуністична партія більшовиків України (КП(б)У) — республіканське відгалуження ВКП(б), яке безпосередньо керувало Радянською Україною згідно з директивами ВКП(б).

Коренізація — політика, яка проводилася у 1920-х рр. задля зміцнення впливу більшовиків у національних окраїнах Радянського Союзу через поступки представникам неросійських національностей у сфері освіти та культури.

Куркуль — успішний селянин, якого більшовики вважали експлуататором бідних селян.

Машинно-тракторна станція (МТС) — державне підприємство в СРСР, що обслуговувало та ремонтувало сільськогосподарську техніку в колгоспах.

Національний музей Голодомору-геноциду — центральне місце пам’яті, присвячене жертвам Голодомору; меморіал, споруджений 2008 р. в Києві.

Нова економічна політика (неп) (1921–1928) — економічна політика, яка прийшла на заміну «воєнному комунізму» та дещо лібералізувала економічне життя країни.

Об’єднане державне політичне управління (ОГПУ[1], рос. Объединенное государственное политическое управление) — політична спецслужба при Раднаркомі СРСР, наступник ДПУ (рос. ГПУ) (1928–1932), яка 1934 р. увійшла до складу НКВД СРСР.

Одноосібник — незалежний селянин поза колгоспом.

Політвідділи МТС — надзвичайні органи в селі при МТС, які об’єднували політичні, господарські та каральні функції.

Політичне бюро (Політбюро) — керівний орган ВКП(б), що обирався на пленумі ЦК ВКП(б) після чергового з’їзду ВКП(б) та керував нею в період між пленумами.

Продрозкладка — спосіб отримання сільськогосподарської продукції радянською владою, відповідно до якого влада «розкладала» на виробників визначену норму продукції за державною ціною та забезпечувала отримання цієї продукції, переважно силою, за ціною набагато нижчою за ринкову або безплатно.

Рада народних комісарів (РНК) — уряд СРСР, підзвітний Центральному виконавчому комітету СРСР.

Розкуркулення — репресивна політика радянської влади, яка передбачала розстріли, виселення куркулів та їхніх сімей, експропріацію їхнього майна.

Сільрада — найнижча адміністративна одиниця на селі.

Середняк — селянин із середнім рівнем достатку, який за більшовицькою ідеологією посідав середні, між куркулем та бідняком, становище та статус.

«Торгсин» — мережа спеціалізованих радянських магазинів, у яких іноземці та радянські громадяни могли обміняти власні «валютні цінності» (золото, срібло, дорогоцінне каміння, іноземну валюту) на харчі та інші споживчі товари.

Трійка — надзвичайний позасудовий орган, створений для прискореного розгляду кримінальних справ у закритому режимі без участі обвинуваченого й захисника; один із ключових інструментів масових репресій.

Трудодень — форма оплати в колгоспі, яка нараховувалася за обсяг виконаної роботи або час, витрачений на її виконання.

Українська Соціалістична Радянська Республіка (УСРР) — союзна республіка у складі СРСР зі столицею в Харкові, з 1934 р. зі столицею в Києві. У 1936 р. у зв’язку з ухваленням нової Конституції СРСР перейменована в Українську Радянську Соціалістичну Республіку (УРСР).

Хлібозаготівлі — адміністративно-репресивний процес вилучення зернових із приватних господарств та колгоспів.

Центральний виконавчий комітет СРСР (ЦВК СРСР) — найвищий виконавчий орган державної влади СРСР у період між з’їздами ВКП(б) протягом 1917–1938 рр.

Центральний Комітет (ЦК) ВКП(б) — найвищий партійний орган у проміжках між з’їздами ВКП(б). На XVI з’їзді ВКП(б) 1930 р. ЦК складався із 71 члена і 67 кандидатів у члени ЦК.

«Чорна дошка» — адміністративно-репресивний засіб колективного покарання сільського населення під час Голодомору.

1 У книжці вживаються абревіатури від російської назви ралянських спецслужб (ОГПУ, НКВД, КГБ).

Хронологія

21 лютого 1848 р. — К. Маркс і Ф. Енгельс видали «Маніфест комуністичної партії».

25 квітня 1923 р. — резолюція XII з’їзду РКП(б), яка започаткувала політику коренізації.

18–31 грудня 1925 р. — XIV з’їзд ВКП(б), який узяв курс на індустріалізацію.

10–17 листопада 1929 р. — пленум ЦК ВКП(б), який дав старт індустріалізації та колективізації.

7 листопада 1929 р. — в газеті «Правда» вийшла стаття Й. Сталіна «Рік великого перелому», яка стала сигналом для прискореної індустріалізації та суцільної колективізації.

30 січня 1930 р. — Політбюро ЦК ВКП(б) СРСР схвалило таємну постанову «Про заходи з ліквідації куркульських господарств у районах суцільної колективізації», яка запустила процес розкуркулення.

2 березня 1930 р. — «Правда» надрукувала статтю Й. Сталіна «Запаморочення від успіхів», у якій він переклав відповідальність за невдачі колективізації на місцеві комуністичні кадри; стаття на короткий час сповільнила високі темпи колективізації.

18 липня 1930 р. — постановою Наркомату торгівлі СРСР створена «Спеціальна контора з торгівлі з іноземцями в СРСР», або «Торгсин».

6 липня 1932 р. — постанова Політбюро ЦК КП(б)У «Про план хлібозаготівлі», яка встановлювала для України на 1932 р. нереалістичний план хлібозаготівель у 5831 тис. т.

7 серпня 1932 р. — постанова ЦВК і РНК СРСР «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперації і зміцнення громадської (соціалістичної) власності», яку в народі назвали «законом про п’ять колосків».

9 серпня 1932 р. — постанова Політбюро ЦК КП(б)У «Про заходи боротьби зі спекуляцією хлібом», яка зобов’язувала ОГПУ та органи міліції повністю припинити торгівлю на базарах зерном і борошном.

22 жовтня 1932 р. — постанова Політбюро ЦК ВКП(б) «Про хлібозаготівлі на Україні та Північному Кавказі», якою в Україну відправлено хлібозаготівельну комісію на чолі з Молотовим; на Північний Кавказ — на чолі з Кагановичем.

30 жовтня 1932 р. — постанова Політбюро ЦК КП(б)У «Про заходи щодо посилення хлібозаготівлі», яка зобов’язувала органи влади на місцях не допускати торгівлю хлібом, промисловими товарами в Україні та посилити судові репресії.

5 листопада 1932 р. — постанова Політбюро ЦК КП(б)У «Про посилення участі органів юстиції в проведенні хлібозаготівель», направлена на активізацію діяльності органів юстиції та прокуратури у вилученні зерна.

11 листопада 1932 р. — інструкція РНК УСРР «Про організацію хлібозаготівлі в одноосібному секторі», згідно з якою селяни-одноосібники позбавлялись земельних наділів, присадибної землі, провадилася їх депортація та повне вилучення в них харчів.

15 листопада 1932 р. — постанова Політбюро ЦК ВКП(б) «Про паспортну систему та розвантаження міст від зайвих елементів», яка вводила єдину систему паспортів на всій території СРСР.

18 листопада 1932 р. — постанова ЦК КП(б)У «Про заходи до посилення хлібозаготівель», яка вимагала завершити хлібозаготівлі до 1 січня 1932 р.

20 листопада 1932 р. — постанова РНК УСРР «Про боротьбу з куркульським впливом у колгоспах», яка зобов’язувала заносити на «чорну дошку» колгоспи, що не виконали хлібозаготівельний план.

27 листопада 1932 р. — постанова Політбюро ЦК КП(б)У «Про вжиття репресивних заходів до колгоспів, які саботують хлібозаготівлі», згідно з якою було організовано проведення судових процесів щодо нелояльних партійців.

1 грудня 1932 р. — постанова РНК УСРР «Про заборону торгівлі картоплею в районах, що злісно не виконують зобов’язання з контрактації і перевірку наявних фондів картоплі в колгоспах», за якою було вилучено в українського населення картоплю, один з основних харчових продуктів.

3 грудня 1932 р. — постанова РНК УСРР «Про заборону торгівлі м’ясом і худобою», яка встановлювала заборону на торгівлю м’ясом у Чернігівській, Київській, Вінницькій областях.

5 грудня 1932 р. — постанова Політбюро ЦК КП(б)У «Про заходи з ліквідації саботажу хлібозаготівлі», згідно з якою в областях було створено трійки — надзвичайні позасудові органи.

6 грудня 1932 р. — спільна постанова ЦК КП(б)У та РНК УСРР «Про занесення на “чорну дошку” сіл, які злісно саботують хлібозаготівлі».

14 грудня 1932 р. — постанова ЦК ВКП(б) та РНК СРСР «Про хлібозаготівлі на Україні, Північному Кавказі та у західних областях», згідно з якою були вжиті заходи з подолання опору селян, проведення репресій та припинення українізації на Північному Кавказі.

15 грудня 1932 р. — постанова ЦК ВКП(б) і РНК СРСР «Про українізацію в ДСК (Далекосхідному краї. — В. О.), Казахстані, Середній Азії, ЦЧО (Центрально-Черноземній області. — В. О.) та інших районах СРСР», яка зупиняла українізацію в Росії.

31 грудня 1932 р. — постанова ВУЦВК і РНК УСРР «Про запровадження єдиної паспортної системи в УСРР і обов’язкового запису паспортів».

1 січня 1933 р. — телеграма Й. Сталіна ЦК КП(б)У з ультиматумом українським селянам.

22 січня 1933 р. — директива ЦК ВКП(б) і РНК СРСР про попередження масових виїздів голодуючих селян за продуктами, якою заборонили виїзд селян з України і заблокували кордони республіки військовими підрозділами.

23 лютого 1933 р. — Політбюро ЦК ВКП(б) ухвалило постанову «Про поїздки по СРСР іноземних кореспондентів», яка забороняла іноземним журналістам полишати Москву.

29 березня 1933 р. — Ґарет Джонс скликав у Берліні пресконференцію, на якій повідомив західним журналістам про Голодомор.

8 квітня 1933 р. — РНК і ЦК КП(б)У затвердили Тимчасові правила трудового розпорядку в колгоспах, які унормовували роботу та життя в колгоспі.

8 травня 1933 р. — інструкція всім партійно-радянським робітникам й усім органам ОГПУ, суду і прокуратури про припинення масового виселення селян, впорядкування арештів, розвантаження місць покарань, яка припиняла масові репресії.

13 травня 1933 р. — покінчив життя самогубством Микола Хвильовий.

20 червня 1933 р. — постанова Політбюро ЦК ВКП(б) про залучення військовослужбовців до збирання врожаю в УСРР.

7 липня 1933 р. — наклав на себе руки Микола Скрипник.

24 липня 1933 р. — митрополит УГКЦ Андрей Шептицький видав пастирське послання «Україна в передсмертних судорогах».

25 липня 1933 р. — у Львові створено Український громадський комітет рятунку України.

31 серпня 1933 р. — постанова РНК «Про переселення на Кубань, Терек і Україну», яка запустила процес переселення росіян в Україну.

21 вересня 1953 р. — Рафаель Лемкін у Мангеттен-Центрі в Нью-Йорку з нагоди 20-ї річниці Голодомору проголосив промову, яка пізніше дістала назву «Радянський геноцид в Україні».

1968 р. — перше використання слова «голодомор» до конкретно-історичної події масового голоду українського населення початку 1930-х рр. у праці українського історика Павла Штепи «Московство».

9 жовтня 1986 р. — опубліковано книжку Роберта Конквеста «Жнива скорботи».

18 лютого 1988 р. — український прозаїк Олекса Мусієнко вперше на території ще тоді радянської України в друкованому слові використав слово «голодомор» (у статті «Громадянська позиція літератури і перебудова» в газеті «Літературна Україна»).

22 квітня 1988 р. — комісія Конгресу США з вивчення Голоду в Україні підготувала фінальний звіт.

10 березня 1990 р. — Міжнародна комісія з розслідування голоду в Україні 1932–1933 рр. підготувала фінальний звіт.

27 червня 1992 р. — створено Асоціацію дослідників голодомору-геноциду в 1932–1933 рр. в Україні.

20 жовтня 1993 р. — Естонія визнала Голодомор геноцидом.

28 жовтня 1993 р. — Австралія визнала Голодомор геноцидом.

19 лютого 1993 р. — Президент України Леонід Кравчук підписав Указ «Про заходи у зв’язку з 60-ми роковинами голодомору в Україні».

26 листопада 1998 р. — Президент України Леонід Кучма підписав Указ «Про встановлення Дня пам’яті жертв голодоморів».

20 червня 2003 р. — Канада визнала Голодомор геноцидом.

26 листопада 2003 р. — Угорщина визнала Голодомор геноцидом.

2 квітня 2004 р. — Ватикан визнав Голодомор геноцидом.

24 листопада 2005 р. — Литва визнала Голодомор геноцидом.

20 грудня 2005 р. — Грузія визнала Голодомор геноцидом.

16 березня 2006 р. — Польща визнала Голодомор геноцидом.

28 листопада 2006 р. — Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про Голодомор 1932–1933 років в Україні».

19 червня 2007 р. — Перу визнала Голодомор геноцидом.

25 жовтня 2007 р. — Парагвай визнав Голодомор геноцидом.

30 жовтня 2007 р. — Еквадор визнав Голодомор геноцидом.

24 листопада 2007 р. — Балтійська Асамблея визнала Голодомор геноцидом.

21 грудня 2007 р. — Колумбія визнала Голодомор геноцидом.

19 лютого 2008 р. — Мексика визнала Голодомор геноцидом.

13 березня 2008 р. — Латвія визнала Голодомор геноцидом.

22 листопада 2008 р. — відкрито «Меморіал пам’яті жертв голодоморів в Україні».

3 березня 2017 р. — Португалія визнала Голодомор геноцидом.

4 жовтня 2018 р. — США визнали Голодомор геноцидом.

6 квітня 2022 р. — Чехія визнала Голодомор геноцидом.

26 квітня 2022 р. — Бразилія визнала Голодомор геноцидом.

22 листопада 2022 р. — Молдова визнала Голодомор геноцидом.

24 листопада 2022 р. — Ірландія визнала Голодомор геноцидом.

30 листопада 2022 р. — Німеччина визнала Голодомор геноцидом.

15 грудня 2022 р. — Європарламент визнав Голодомор геноцидом.

1 лютого 2023 р. — Болгарія визнала Голодомор геноцидом.

9 березня 2023 р. — Бельгія визнала Голодомор геноцидом.

23 березня 2023 р. — Ісландія визнала Голодомор геноцидом.

28 березня 2023 р. — Франція визнала Голодомор геноцидом.

23 травня 2023 р. — Словенія визнала Голодомор геноцидом.

25 травня 2023 р. — Велика Британія визнала Голодомор геноцидом.

13 червня 2023 р. — Люксембург визнав Голодомор геноцидом.

20 червня 2023 р. — Словаччина визнала Голодомор геноцидом.

28 червня 2023 р. — Хорватія визнала Голодомор геноцидом.

7 липня 2023 р. — Нідерланди визнали Голодомор геноцидом.

26 липня 2023 р. — Італія визнала Голодомор геноцидом.

25 жовтня 2023 р. — Уельс визнав Голодомор геноцидом.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Передмова

Я почав писати цю книжку ще до великої війни. За початковим задумом, вона мала складатися із запитань і відповідей про Голодомор. Загал вважає, що цей формат підходить радше для «чайників», тих, хто хоче здобути знання з маловідомої для них сфери, і тому «запитання — відповіді» слід писати популярно та спрощено, щоб охопити якомога більшу аудиторію. Мені ж відразу здалося, що цей формат, як досить природний і евристичний, дозволяє досягнути більшого. Нема нічого природнішого, ніж запитувати і давати відповідь. Подивіться на дітей, які пізнають світ. Та й для «дорослих» вміння правильно ставити запитання доволі цінне, а в сучасному світі навіть цінніше за володіння знанням. Правильно поставлене запитання — це серед іншого невіддільний елемент розв’язання найскладнішої проблеми.

Голодомор 1932–1933 рр. як штучно організована радянською владою політика терору голодом належить до таких складних проблем. На цю тему написано тисячі наукових і публіцистичних праць, і їхня кількість зростає з кожним роком. Попри це, незрозумілого з цієї теми не меншає, а здається, навіть більшає з розширенням фактичного знання. Цікава особливість, якщо порівнювати, наприклад, із Голокостом, фактичне нагромадження знання про який ішло нога в ногу з усвідомленням зла у всіх його проявах, як це в принципі і має бути. На мою думку, ця особливість породжена цілим комплексом питань, зокрема травматичною унікальністю Голодомору та контекстом українсько-російських стосунків у широкій історичній перспективі.

Пізніше в процесі роботи над книжкою, ще до початку війни, я вирішив змінити її формат із «запитань-відповідей» на упорядкований у тематичному порядку «словник». Це видалося хорошим рішенням, бо, по-перше, у книжці подано конденсоване знання, що за змістом нагадує словник у лаконічній формі подання матеріалу. По-друге, така зміна дозволила зберегти всі найкращі характеристики від попереднього формату. Логіка залишається тією самою. У своїх пошуках я не зупиняюся, аж поки якесь «запитання», поняття, проблема не будуть висвітлені якомога повніше, виходячи з усього доступного мені обсягу знання. І неважливо, скільки сторінок для цього потрібно — дві чи дванадцять. По-третє, формат словника надав проєкту й наукової солідності, тож тепер книжка може зацікавити і фахівців.

«Поняття та терміни» цього словника потрактовані широко. Я не вишукую «вузькі терміни», тому словник складається лише з 50 термінів та епілогу. За бажання кількість цих термінів можна було б збільшити в рази, але тоді безальтернативно загубиться порівняльна перспектива, зникнуть узагальнення, ширший контекст і нівелюється можливість ставити запитання й відповідати на них.

Книжку розраховано як на тих, хто вже має якісь знання про Голодомор, так і на добре обізнаних із цією українською трагедією фахівців. Цікава вона буде і тим, хто вперше чує це слово. Книжка охоплює весь комплекс питань, що стосуються Голодомору: історію, історичну та культурну травми, пам’ять, демографію, політику та культуру.

Головне завдання книжки — цікаво та інформативно розповісти про Голодомор якомога ширшому колу людей — українцям та іноземцям. Тут ви не знайдете складних незрозумілих слів з лексикону 1930-х рр., а ті, без яких не можна було обійтися, пояснені, всі кількісні показники адаптовані до сучасних мір, а економічні реалії переведені в сучасні терміни. Головне, що глибинний смисл від цього не змінюється. У більшості випадків я намагався уникати надмірної апеляції до тих чи інших юридичних документів, які у величезній кількості продукувала радянська бюрократія, та цифр, які нічого не пояснюють. Я залишаю тут те, що додає до розуміння поняття, процесу, закономірності, явища тощо. Все інше невблаганно вилучаю, щоб не ускладнювати сприйняття, не втрачати фокус і підтримувати читацький інтерес.

Проте це не легке чтиво, що можна проглянути за день по діагоналі. Книжку слід читати вдумливо. Вона містить чимало фактів, цифр, імен, які доповнюють загальне розуміння теми, або просто цікаві та розкривають якусь сторону тогочасного життя. І звичайно, в книжці чимало інтерпретацій, як тих, що опираються на тексти найавторитетніших дослідників, так і на моє власне розуміння теми.

Втім ця книга не схожа на звичайне історичне дослідження. У своїх працях історики розповідають історію із початком, серединою та кінцівкою. Для них важливий наратив і послідовність оповіді. Закономірно, що на деяких темах вони акцентують, інші опускають, одні поняття використовують, інші оминають, на одні питання залюбки дадуть відповіді, а інші взагалі ніколи не порушують. Ця ж книжка більш інклюзивна. Вона складається з окремих сюжетів чи нарисів, які можуть перетинатися між собою та доповнювати один одного. Якщо для розкриття теми необхідно повторювати якісь інформативні блоки, я це без вагань роблю, бо не вважаю недоліком. Якщо те саме знання затребуване для пояснення різних явищ, питань, розмірковувань, це лише підтверджує цінність такого знання та верифікує його в найкращих з можливих способів, у різних контекстах. Тому в комплексі книжка становить певну систему поглядів та інтерпретацій. Перші 30 розділів висвітлюють історію Голодомору, наступні 20 — фокусуються на пам’яті про Голодомор. Питання динаміки історичного процесу, який призвів до Голодомору, наміру та мотивів організаторів злочину, геноцидної природи Голодомору — в центрі моєї уваги. Вважаю цей фокус корисним для наукового пізнання теми загалом.

Епілог, написаний після початку повномасштабної війни, значною мірою став її наслідком. Тут я спробував дати відповідь на запитання, чого Голодомор може навчити українців з огляду на сьогоднішні екзистенційні виклики, які постали перед Україною після російського широкомасштабного вторгнення. Для цього я порівнюю Голодомор і нинішню війну, шукаю у подіях, між якими відстань у 90 років, спільне та відмінне. Якщо читачі знайдуть у цьому аналізі не лише вдалі метафори, а й глибші пояснення, це буде для мене найбільшою втіхою. У цьому розділі стверджується, що новий Голодомор не тільки може повторитися, а й те, що він уже є реальністю, стримуваною лише завдяки ЗСУ. Якщо Росію не зупинити, то наслідки будуть такими ж руйнівними, як і наслідки Голодомору, а після другого за менш ніж сто років геноциду українці навряд чи вистоять.

Кожен розділ супроводжують фотографія, цитата й список джерел і літератури, що допоможуть читачу краще відчути, усвідомити прочитане та дізнатися більше. Ці додатки дозволяють розбавити інколи сухий текст образом, емоцією, відчуттям та усвідомленням того, що хоч би як автор намагався схопити живий історичний досвід життя, страждання, виживання, смерть і порятунок, це можливо лише моментами і претендувати на більше — справа даремна. Епілог становить самостійну цілісну мінірозвідку, яка буде зрозумілою навіть без ознайомлення з попередніми розділами. Тому читач може за бажанням відразу після передмови прочитати епілог, а потім уже перейти до основного тексту.

Глосарій і хронологія містять лише контент, згадуваний у самому тексті або про який є відсилання в тексті. Глосарій дозволяє «перекласти» минуле сучасною мовою, оскільки автор ставить завдання «зрозуміти» на перше місце. Хронологія ж формує стислий конспект дослідження, а отже, дає не тільки загальне уявлення, але й щось нове.

Насамкінець додам, що я намагався уникати будь-яких необґрунтованих метафор, риторичних формул і моралістичних конотацій у тексті.

1. Голодомор. Походження терміна. Слововжиток

У цьому розділі розглянемо, як виник термін «Голодомор», хто вжив його першим та як він вживається нині. Розділ можна вважати ввідною частиною книжки, що дає уявлення про загальний контекст дослідження.

Слово «голодомор» походить від поєднання українських слів «голод» та «мор» та означає рукотворне вбивство голодом, тобто навмисне створення комуністичним режимом таких умов, за яких підвладне українське населення масово помирало від голоду. Голодомор — це штучно організована радянським режимом політика терору голодом. Переважно це слово використовується щодо 1932–1933 рр., втім в Україні можливі й інші варіанти слововжитку, що стосуються інших голодів 1921–1923 рр. та 1946–1947 рр., до яких причетна радянська влада.

Зворот «морити голодом» віддавна використовується в українській мові, але іменник «голодомор» не побутував ані на письмі, ані в розмовній мові. Хоча західноукраїнські автори, бувало, зрідка вживали це слово, але на позначення людини, яка голодує або сильно бідує. Принаймні таке його значення трапляється у львівській газеті «Діло» за 1920-ті рр. або у творах Івана Франка. Слово «голодомор» у значенні конкретної історичної події або політики, що призвела до цієї події, та ще й стосовно чітко означеного хронологічного періоду та явища масового голоду вживається з кінця 1960-х рр.

За хронологічним принципом його авторство належить українському історику Павлові Штепі. Він уперше вжив слово «голодомор» 1968 р. у книжці під назвою «Московство». Цікаво, що автор застосовує це слово не лише щодо 1932–1933 рр., а й до голодів 1921–1923 рр. та 1946–1947 рр. Невідомо, чи Штепа сам «винайшов» цей термін, запозичивши його складові із живої розмовної мови, чи десь натрапив на цей новотвір раніше. Вірогідною видається версія запозичення з чеської мови. Українською чеське слово «hladomor» можна перекласти, як великий голод, епідемія голоду. Саме з такими назвами виходили публікації в чеській пресі, зокрема в празькому часописі «Vecernik P. L.», які стосувалися вже специфічно українського голоду 1932–1933 рр. Хоча саме слово «hladomor» побутувало в чеській мові набагато раніше ХХ століття. До речі, етимологічно подібні іменники відомі й в інших слов’янських мовах: польській (glodomór), сербській та хорватській (gladòmor). Тобто у факті найменування у чеській пресі української трагедії «hladomorom» нічого незвичайного немає. Беручи до уваги, що сам Штепа у 1920-х рр. учився в Українській господарській академії в Подебрадах і знав чеську мову, то цілком імовірно, що він використав милозвучне «hladomor» для того, щоб увести в обіг нове українське слово «голодомор», що вже стосувалося конкретних історичних подій — українських голодів ХХ століття. Так чи інакше слово «голодомор» набуває дещо іншого значення. Якщо слово «hladomor» лише констатує факт масового поширення голоду, то «голодомор» означує політику, спрямовану на виморення голодом, що підтверджується текстами Штепи.

Слово «голодомор» можна віднайти також в «Етимологічному словникові української мови» («An Etymological Dictionary of the Ukrainian Language») під редакцією Ярослава Рудницького, який створювався впродовж 1962–1982 рр. у Канаді. У літературі трапляються згадки, що український письменник Василь Барка вжив слово «голодомор» ще раніше, а саме в передмові до роману «Жовтий князь». Але маємо пам’ятати, що хоча роман Барка опублікував 1963 р., згадану передмову він написав 1989 р., тобто за 20 років після появи книжки Штепи.

Загалом в українській діаспорі у другій половині ХХ століття термін «голодомор» не став найпоширенішим відповідником найменування голоду 1932–1933 рр. Частіше траплялися терміни «Великий голод», «штучний голод», «голод-геноцид», «голодова катастрофа», «український Голокост». Більшість резолюцій українських діаспорних організацій з нагоди 50-х роковин трагедії містить словосполучення «штучний голод», а український автор Василь Гришко 1983 р. видав книгу «Український голокост 1933 року». Власне, ці терміни активно використовуються і нині, як в Україні, так і за кордоном. Найавторитетніший дослідник цієї теми свого часу американець Роберт Конквест у книжці 1986 р. «Жнива скорботи» пише про «терор голодом» (terror-famine). Щоправда, в українському перекладі книжки 1993 р. перекладач уже використовує слово «голодомор».

У Радянській Україні тема голоду перебувала під повною забороною аж до краху СРСР: у публічному просторі її просто не існувало. Лише з початком перебудови з’являлися перші згадки, а офіційно санкцію на пам’ять тема отримала після доповіді першого секретаря ЦК КП(б)У Володимира Щербицького з нагоди відзначення 70-ї річниці встановлення радянської влади в Україні в грудні 1987 р. Тоді Щербицький побіжно згадав про зумовлений посухою голод у СРСР, але цього було достатньо, щоб зняти табу на слово «голод».

Слово «голодомор» публічно було вжито вперше ще раніше. Український поет Іван Драч згадав про голодомор в емоційному виступі на IX з’їзді письменників України 5 червня 1986 р. У своєму виступі Драч порівняв голодомор із Чорнобильською катастрофою, яка сталася за 6 тижнів до того з’їзду. На його думку, обидва завдали удару по генотипу нації. Таке порівняння пояснюється особистою трагедією Драча: його син, на той час військовослужбовець, отримав дозу радіації під час ліквідації аварії, виконуючи наказ без будь-якого захисного спорядження. Тоді ж в Україні вперше пролунали порівняння голоду з геноцидом. У 1987 р. у відкритому листі до генсека ЦК КПРС Михайла Горбачова В’ячеслав Чорновіл написав про «справжній геноцид української нації».

На папері ж уперше назва «голодомор» з’явилася 1988 р. у газеті «Літературна Україна»: видання передрукувало доповідь українського прозаїка Олекси Мусієнка, проголошену на партійних зборах київської організації Спілки письменників УРСР. Мусієнко вжив це слово побіжно, критикуючи сталінське відхилення від ленінської політики та «злочинне винищення кадрів ленінського гарту». У цій статті він переважно використовував поняття «масовий голод».

У широкий обіг поняття «голодомор» в Україні увійшло на початку 1990-х рр. У 1992 р. була створена Асоціація дослідників голодомору-геноциду в 1932–1933 роках в Україні, яка об’єднала громадських діячів, науковців, дослідників-краєзнавців, які на той час уже активно використовували слово «голодомор» у своїх текстах. Минуло ще трохи часу, і слово проникло до офіційних документів, постанов Кабінету Міністрів України, указів президента України. 1993 р. з’явився указ Президента України Леоніда Кравчука «Про заходи у зв’язку з 60-ми роковинами голодомору в Україні», який став першим із подібних указів.

У 1998 р. указом Президента України Леоніда Кучми «Про встановлення Дня пам’яті жертв голодоморів» офіційне відзначення закріплюється за четвертою суботою листопада. Президент Віктор Ющенко підписав низку подібних указів, наприклад «Про заходи у зв’язку з 75-ми роковинами Голодомору 1932–1933 років в Україні». У листопаді 2006 р. ухвалили Закон України «Про Голодомор 1932–1933 років в Україні». Вживання слова «голодомор» у тексті офіційних документів мало символічне й ідеологічне значення та призвело до його поширення в медіа.

Від 2003 р. бере відлік й історія використання терміна «голодомор» у документах міжнародних організацій. У спільній заяві країн-членів ООН на 58-й Генеральній Асамблеї ООН від 7 листопада 2003 р. цей термін було вжито поряд із Великими голодом 1932–1933 рр.

Як бачимо, з початку 1990-х років у публічному офіційному вжитку застосовувалося кілька понять: Леонід Кравчук вживав «голодомор» (з маленької літери), Леонід Кучма — «голодоморів» (у множині, бо враховуються голоди 1921–1923 та 1946–1947 рр.) та словосполучення «голодоморів та політичних репресій», Віктор Ющенко — «Голодомор» (з великої букви). Мотиви такого різного слововжитку неоднорідні, зокрема і політичні. На сьогодні все частіше використовується слово «Голодомор», що має показати масштабність та унікальність саме трагедії 1932–1933 рр. Наразі термін став настільки поширений в Україні, що навіть без хронології зрозуміло, що йдеться про 1932–1933 рр.

Яків Гніздовський. Портрет Василя Барки, 1961 р. Архів УВАН

Щоправда, значна термінологічна невизначеність зберігається. Так, найбільша музейна установа країни за останні роки двічі змінювала назву. У серпні 2015 р. «Меморіал пам’яті жертв голодоморів в Україні» змінив назву на Національний музей «Меморіал жертв Голодомору», який у серпні 2019 р. став називатися Національним музеєм Голодомору-геноциду.

Поступово слово «Голодомор» (The Holodomor) проникає в західну історичну науку. Так, організатори останньої представницької західної конференції, присвяченої безпосередньо цій тематиці, зупинилися саме на цьому терміні в назві конференції «Contextualizing the Holodomor: A Conference on the 80th Anniversary of the 1932–1933 Famine in Ukraine» (2013). Хоча ще 10–15 років тому учасники інших представницьких наукових форумів дискутували переважно про Великий голод.

Вся московська пропаганда в Україні, всі її зусилля в школі, літературі, мистецтві, науці спрямовані до одного-єдиного: вкоренити в голови і душі українців почуття БЕЗСИЛЛЯ — СЛАБОСТІ України і водночас страх перед силою Московщини. Переконати українців, що українська мова, українська культура відсталі, нерозвинені, маловартісні. Вкоренити в українській душі почуття української національної НИЖЧОСТІ. Вкоренити ЗНЕВІРУ у власні українські сили: культурні, господарські, державотворчі. Скувати українську ДУШУ духовними кайданами рабства, тоді фізичне рабство настане саме собою. Ніхто не знає, наскільки Московщина вкоренила в українців почуття української національної нижчості, безсилля України; наскільки отруїла душу українця; наскільки скалічила український дух боротьби. Лише новий 1917 рік покаже це. Чи українська провідна верства у вільному світі готує вже тепер ліки на ту московську отруту в душах підмосковських українців? Чи пізні Івани чухатимуть свої розбиті московською довбнею потилиці, як це робили по 1917 році? Році, що впав несподіванкою на українську провідну верству на чолі з найбільшим українським істориком?

Монархічна Московщина труїла «московською блекотою» лише українську інтелігенцію. «Демократична» ж поширила отруту навіть на українське селянство. Проте національний інстинкт українського селянства врятував його. Вихідці з села — нова українська інтелігенція — давала нових борців за волю України. Монархічна Московщина вигублювала таких лише тоді, коли вони вже виявили свою ворожість до Московщини. Теперішня ж Московщина нищить таких ще «профілактично». Але на місце вигублених українське село посилає нових і нових. Отже, треба було знищити трикляте джерело «сепаратистов» — українське село, а українських селян обернути на безвласницьких робітників. Адже В. Ленін попереджав своїх москвинів, що «останній і вирішальний бій» пролетаріату буде не з міжнародним капіталізмом, а з селянством. А в московській імперії — лише з українським, бо московське селянство споконвіку вже має комуністичну «общину».

Малоукраїнські історики пояснюють московський антиукраїнський голодомор 1933 року тим, що, мовляв, «радянська» влада хотіла так примусити українських селян вступити до колгоспів. Це примітивне пояснення. Року 1932 в колгоспах уже було 78 % усієї орної землі. Московщина не робила голодомору на Донщині і Приволжі, хоч дончаки (кревні москвини) та приволзькі німці опиралися уколгоспненню не менше за українців. Справа в тому, що погром українського селянства 1933 р. і пізніше був ударом по ВСІЙ українській НАЦІЇ. Удар найсильніший з усіх у нашій історії. Його метою було захитати саму ОСНОВУ української нації.

З книги Павла Штепи «Московство, його походження, зміст, форми і історична тяглість»

Список джерел і літератури

Грицак Ярослав. Хто і коли вперше вжив слово «Голодомор»? Україна Модерна, https://uamoderna.com/blogy/yaroslav-griczak/etymology-holodomor (дата звернення: 11.11.2023).

Гриценко Олександр. Президенти і пам’ять. Політика пам’яті президентів України (1994–2014): Підґрунтя, послання, реалізація, результати. Київ: К.І.С., 2017.

Громадянська позиція літератури і перебудова: Доповідь О. Г. Мусієнка на партійних зборах Київської організації СПУ // Літературна Україна. 18 лютого, 1988.

Драч Іван. Виступ на IX з’їзді письменників України // Політика: статті, доповіді, виступи, інтерв’ю / ред. О. Литвин. Київ: Товариство «Україна», 1997. С. 310.

Кульчицький Станіслав. Голодомор 1932–1933 рр. в Україні як геноцид // Проблеми історії України: факти, судження, пошуки: Міжвід. зб. наук. пр. 2005. № 14. С. 225–300.

Штепа Павло. Московство, його походження, зміст, форми і історична тяглість. Торонто: Видавництво Семена Стасишина, 1968.

2. Усі організатори Голодомору та їхні владні вертикалі

Голодомор — це злочин, а будь-який злочин — результат дій людей. Цей розділ показує, хто ті люди, які організували Голодомор, та як їм це вдалося.

Наприкінці 1920-х — на початку 1930-х рр. після перемоги над останньою великою опозиційною групою всередині комуністичної партії, пов’язуваної з іменами М. Бухаріна, О. Рикова, М. Томського, склалися передумови для перетворення СРСР на тоталітарну державу на чолі з Й. Сталіним. У наступне десятиліття держава остаточно встановила контроль над різними проявами суспільного життя та групами, яким до цього часу вдавалося зберігати відносну незалежність, викорінила вогнища інакодумства та опору.

Створена специфічна централізована управлінська система забезпечила негайне та безапеляційне виконання ухвалених у Москві рішень. Будь-які баланси та противаги, як всередині системи влади, так і поза нею, поступово ліквідовувалися на користь ще більшої централізації. Владні повноваження здійснювалися через три владні вертикалі, а саме партійну, радянську та силовиків.

Партійна вертикаль складалася з членів більшовицької партії, якій підпорядковувався комсомол (скорочення від «Всесоюзний ленінський комуністичний союз молоді»), тобто комуністичний молодіжний рух у СРСР. Вертикаль очолював Генеральний секретар Центрального комітету Всесоюзної комуністичної партії більшовиків. Цю посаду з квітня 1922 р. і до самої смерті обіймав Сталін. Фактично він контролював партійну бюрократію.

Радянська вертикаль складалася з виборних органів — рад різних рівнів, в які більшовики заводили переважно представників своєї партії, зберігаючи над ними контроль. Виконавчі комітети рад, зокрема аналоги сучасних міністерств та відомств, фактично представляли виконавчу гілку влади. На них покладалося безпосередньо управління країною. Вони ж ухвалювали закони та урядові розпорядження, частина з яких постфактум затверджувалася з’їздами рад. Керував цією вертикаллю уряд — Рада народних комісарів, або Раднарком. Це був колективний орган ухвалення рішень, який очолював голова уряду. З 1930 по 1941 р. головою Раднаркому СРСР був В. Молотов.

Силовий контроль здійснювали спеціальний орган державної безпеки — Об’єднане державне політичне управління (ОГПУ, рос. Объединенное государственное политическое управление), а також Народний комісаріат внутрішніх справ (НКВД, рос. Народный комиссариат внутренних дел), органи радянської юстиції, суду і прокуратури, Червона армія та прикордонні війська. Всі вони, крім судів, були в юрисдикції Раднаркому, деякі мали республіканські аналоги, інші підпорядковувалися напряму Москві. Попри систему підпорядкування, всі органи були повністю залежні від вищого партійного керівництва. Найпотужнішим інструментом у руках партійної верхівки стало ОГПУ — радянська політична поліція. На початку 1930-х рр. ОГПУ стало всесильним органом терору, збудованим на ґрунті специфічної лояльності своїх співробітників і підкріпленим гарним фінансовим забезпеченням і високим соціальним статусом. У період колективізації та Голодомору повноваження ОГПУ були найширшими, а бюджети найбільшими, що особливо контрастувало з епохою непу, коли стан значної частини силових органів, які перебували на держпостачанні, значно погіршився.

Владна система була побудована таким чином, що всі головні рішення та ініціативи в країні ухвалювала група людей у складі Політбюро Центрального комітету ВКП(б), фактично найвищого органу влади в СРСР. Далі рішення оформлялися від імені різноманітних державних органів з усіх трьох вертикалей, насамперед Раднаркому. Жодне скільки-небудь важливе рішення Раднаркому не проходило без схвалення Політбюро. Станом на 1932 р. до Політбюро входили Й. Сталін, В. Молотов, К. Ворошилов, Л. Каганович, С. Кіров, М. Калінін, С. Косіор, Г. Орджонікідзе, В. Куйбишев. Всі члени Політбюро були однодумцями, підтримували індустріалізацію та колективізацію. Всі головні рішення, зокрема, ті, що визначали політику Голодомору, ухвалювалися колегіально, втім навіть на початку 1930-х рр. думка Сталіна відігравала визначальну роль, його слово залишалося вирішальним. Найближчими прихильниками і помічниками Сталіна були Молотов та Каганович. У другій половині 1930-х рр., під час та після Великого терору, Сталінова влада стала абсолютною, і він сміло міг нехтувати «принципами колективного керівництва».

Англійський журналіст Малколм Маггерідж у статті «Совєти і селянство», анонімно написаній для «Manchester Guardian» 28 березня 1933 р. досить точно схарактеризував природу цієї трансформації влади: «Диктатура пролетаріату набула значення диктатури партії, диктатура партії стала означати диктатуру Політбюро, диктатура Політбюро набула значення диктатури Сталіна, а диктатура Сталіна стала означати диктатуру Головної ідеї, яка повністю ним заволоділа. А цю ідею можна здійснити тільки створенням невільничої держави».

Особливістю функціонування цієї системи влади на чолі з Політбюро було те, що всі владні вертикалі, а також партійне й державне керівництво поступово зросталися з підпорядкуванням єдиному центру. Всі органи, які стояли нижче у формальній та неформальній ієрархії, дублювали рішення Політбюро. Організаційно-управлінська система, яка відповідала за їх реалізацію, складалася із сотень тисяч безпосередніх виконавців. Українська компартія — КП(б)У та відповідні республіканські органи були складовою цієї системи, цілком залежної від союзного керівництва на чолі з Політбюро. Всі призначення на посади республіканського рівня, не кажучи вже про керівників УСРР, були прерогативою Кремля. Система виконання рішень працювала доволі оперативно. Наприклад, заборону виїзду за межі територій, що потерпали від голоду, Сталін написав 22 січня 1933 р., а наступного дня її вже продублювали постановою Політбюро КП(б)У для всіх обласних комітетів партії. Відповідні вказівки про заборону продажів квитків селянам та їх повернення на місця проживання видавалися по лінії ОГПУ, а за кілька днів ОГПУ вже створило фільтраційні пункти для утримання затриманих.

Голодомор став результатом політики радянського комуністичного тоталітарного режиму, до її реалізації призвели безліч рішень, ухвалених на всіх трьох вертикалях влади на різних рівнях — центральному, республіканському, локальному. Інституційно голодоморна політика і найголовніші рішення в її рамках розробляло Політбюро ЦК ВКП(б).

Ситуацію в Україні більшовики бачили настільки небезпечною, що, крім наявних інституцій, створювали додаткові органи влади з надзвичайними повноваженнями, які відіграли значну роль в організації Голодомору. Такими стали зокрема надзвичайні хлібозаготівельні комісії, що розгорнули діяльність наприкінці 1932 р. Комісію в Україні очолив сам голова Раднаркому Молотов, а на Кубані — Каганович, до їхнього складу входили сотні високопоставлених комуністичних кадрів. Наприклад, у хлібозаготівельній комісії Молотова були голова правління Держбанку Саркісов, заступник наркома фінансів Калманович, заступник наркома землеробства Маркевич, заступник наркома землеробства Кренцель. Очолювана Кагановичем комісія складалася із заступника голови комітету заготівель Чернова, наркома постачання Мікояна, заступника ОГПУ Ягоди, секретаря ЦК ВЛКСМ Косарева. Під час Голодомору діяли тисячі уповноважених різних рівнів і в різних сферах державного управління, а їхньою кінцевою метою був насамперед хліб. Усі уповноважені були покликані контролювати місцевих керівників, а фактично являли собою альтернативний місцевому центр політичної влади і впливів. Різного роду уповноважені стали універсальним способом розв’язання всіх нагальних проблем. Їхнім завданням було досягнути результату за будь-яку ціну, а що відбувалося далі — їх не цікавило, оскільки вони відразу від’їжджали з місць відрядження додому. Маючи в руках необмежену владу, зазвичай вони діяли дуже жорстоко. Усі діячі були прибічниками методів тиску й апріорно виходили з того, що в Україні існує законспірований спротив, який необхідно ліквідувати за допомогою репресивних заходів. За великим рахунком, додаткові органи влади представляли місто і рекрутувалися з містян-комуністів і радянських чиновників, комсомольців.

Фактично всі уповноважені, на чолі яких стояли найвищі радянські посадовці, яких сучасною кримінальною мовою назвали б «доглядачами» («смотрящими»), в листопаді 1932 р. створили в Україні тимчасовий, паралельний з республіканським центр влади, який напряму підпорядковувався Сталіну.

Отже, головними організаторами голодоморної політики персоніфіковано стали Сталін та його найближчі однодумці в складі Політбюро. Наприклад, ініціатором «закону про п’ять колосків», за яким розкрадання колгоспного майна каралося розстрілом і позбавленням волі на термін не менше від 10 років, був Сталін. Його підписали Калінін, Молотов та Єнукідзе. Режим «чорних дощок» уперше ввели постановою ЦК КП(б)У від 18 листопада 1932 р., яку підписав голова уряду УСРР В. Чубар. Заборона виїзду за межі голодуючих територій була особистою ініціативою Сталіна. Відповідну директиву він склав особисто, а потім її продублювали директивним листом за підписом Хатаєвича і Чубаря. Перелік таких законодавчих актів і директив за підписами найвищих радянських функціонерів зайняв би не одну сторінку.

Цікаво, що рішення, які призвели до Голодомору, спускалися з центру в регіони, в тому числі за допомогою досить специфічних засобів комунікації, таких як телеграми та шифрограми. Зокрема, 1 січня 1933 р., на Новий рік, керівники УСРР у Харкові одержали телеграму за підписом Сталіна, яка складалася з двох пунктів. У першому повідомлялося, що селян не будуть репресувати, якщо вони добровільно здадуть хліб, а пункт другий стосувався тих, хто це попередження ігноруватиме. Таких селян мали репресувати відповідно до «закону про п’ять колосків». Телеграма була безпосередньою погрозою Сталіна селянам: у разі невиконання плану вони будуть репресовані. Телеграма мала силу директиви і негайно була продубльована постановами нижчих структур владної вертикалі стала сигналом до масових обшуків. В результаті місцеві органи влади організували масову кампанію обшуків, у ході яких конфіскації підлягали всі наявні харчові продукти.

Те, що Сталін, Молотов і Каганович були ініціаторами, ідеологами та замовниками голодоморної політики, підтверджує їхнє приватне листування. Саме в їхньому колі обдумувалися й обговорювалися всі ініціативи, які пізніше виливалися в конкретні постанови, офіційні директиви та накази. Думка про те, що Сталін був недостатньо поінформований про перебіг голоду в Україні, безпідставна. Його найближчі помічники Молотов та Каганович тижнями перебували в Україні наприкінці 1932 р. Власне їхніми руками Голодомор і був організований. Збереглися записи засідань Політбюро, які доводять, що вони чимало часу обговорювали ці поїздки та їхню мету. Збереглася також чисельна кореспонденція з тими самими В. Молотовим, Л. Кагановичем, а також Г. Петровським, М. Шолоховим, секретарем ЦК КП(б)У України і Харківського обкому партії Р. Тереховим, вищими воєначальниками країни, радянськими письменниками, в якій детально описується перебіг голоду в Україні. Так, у 1932 р. Каганович направив Сталіну 62 листи, а 1933 р. — 112 листів. На ім’я Сталіна надходили десятки листів і телеграм від вищих і середніх партійних функціонерів. Одним з найважливіших джерел інформації для Сталіна були звіти ОГПУ, які він читав, робив на них помітки, та часто просив розіслати членам Політбюро та іншим радянським вищим чиновникам. Постулювати тезу про необізнаність Сталіна в тому, що відбувалося в Україні протягом 1932–1933 рр., означає нехтувати його феноменальною залученістю в організацію Голодомору.

Безпосередні виконавці Сталінової волі на місцях з вищого партійного керівництва, зокрема Чубар, Хатаєвич, Затонський, Петровський, на власні очі бачили те, що відбувається в українських селах, що вимирали. Деякі з них робили якісь мляві спроби применшити хлібозаготівельні плани, але швидко здавалися перед волею Москви. Вони не мали реальних важелів впливу щось глобально змінити, та й навряд чи хотіли, бо подекуди вважали, що це в їхніх кар’єрних або безпекових інтересах, і самі підштовхували Москву до збільшення терористичного тиску, наприклад, ініціюючи збільшення квот на розкуркулення. Втім приписувати українським комуністам маніпулювання Сталіним з метою схилити його до проведення більш жорсткої лінії в Україні, зокрема й щодо організації Голодомору, абсолютно безпідставно, це не підтверджується ніякими джерелами.

У судовому рішенні від 2009 р. за фактом здійснення Голодомору Апеляційний суд міста Києва визначив, що Сталін, Молотов, Каганович, другий секретар ЦК КП(б)У Постишев, 2-й секретар ЦК КП(б)У Хатаєвич, керівник республіканського уряду Чубар «безпосередньо вчинили злочин, передбачений ч. 1 ст. 442 Кримінального кодексу України», тобто геноцид. З історичного погляду це рішення цілком коректне.

Пошук хліба в одному із сіл Гришинського району Донецької області, 1932 р. ЦДКФФА України ім. Г. С. Пшеничного

Безпосередньо до організації Голодомору залучалися безліч інших партійних функціонерів, радянських чиновників, силовиків, серед яких найактивнішу роль відіграли генеральний секретар ЦК КП(б)У С. Косіор, голова ОГПУ УСРР від 25 липня 1931 р. по 20 лютого 1933 р. С. Реденс, голова ОГПУ УСРР від 21 лютого 1933 р. по 10 липня 1934 р. В. Балицький, заступники голови ОГПУ УСРР К. Карлсон (1924–1934), І. Леплевський (1933), голова Всеукраїнського ЦВК Г. Петровський, нарком землеробства Я. Яковлєв (Епштейн) та тисячі інших. Між іншим, їхня лояльність забезпечувалася доволі пристойними зарплатою і продуктовим постачанням, що особливо цінувалося в умовах Голодомору. Саме під час Голодомору склалася система номенклатурних привілеїв, яка проіснувала до краху СРСР. На початку 1932 р. скасували так званий партмаксимум для відповідальних працівників-комуністів у розмірі 2700 руб. на рік. Восени 1932 р. на 35 % зросла зарплата партноменклатури. Якщо в четвертому кварталі 1932 р. посадові оклади обласної та районної партійної ланки становили 225–280 руб., то весною 1933 р. вже 300–340 руб. Весною 1933 р. за 250 руб. на чорному ринку можна було купити 7 відер картоплі або 76 л молока, або 214 яєць. Звичайно партноменклатура нічого не купувала на чорному ринку, а отримувала щомісячні продуктові пайки з партійних розподільників. Керівник середньої ланки отримував 18 кг муки та по 8 кг на утриманців, 1,5 кг крупи і по 1 кг на утриманців, 800 г цукру і по 400 г на утриманців, 1,2 кг олії. Вони мали додаткові виплати на відрядження та премії. На 1933 р. в Україні таких високопосадовців не нижче від районного рівня, які належали до «першої (тобто найвищої. — В. О.) категорії постачання» разом з утриманцями, нараховувалося 30 834 особи. Найвищі українські чиновники користувалися дачами, службовими авто, відпочивали в державних санаторіях.

Безпосередніми виконавцями партійно-державних рішень щодо обшуків і вилучення хліба й іншого продовольства були десятки тисяч активістів, в тому числі українці.

Звичайно, неможливо встановити поіменно всіх виконавців злочину Голодомору, але увага лише до перелічених судом шести прізвищ головних організаторів Голодомору навіть в Україні дещо дивує. Ширший перелік радянських функціонерів рідко називають у контексті організації Голодомору. Немає про них і наукових досліджень.

Повідомляється постанова ЦК від 1 січня 1933 р.:

«Запропонувати ЦК КП(б)У та РНК УСРР широко оповістити через сільради, колгоспи, колгоспників і трудящих одноосібників, що:

а) ті з них, хто добровільно здає державі раніше розкрадений і прихований хліб, не будуть піддаватися репресіям;

б) щодо колгоспників, колгоспів та одноосібників, які затято продовжують приховувати розкрадений та схований від обліку хліб, будуть застосовуватися найсуворіші заходи стягнення, передбачені постановою ЦВК та РНК СРСР від 7 серпня 1932 р. (про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперацію та зміцнення суспільної соціалістичної власності).

Секретар ЦК ВКП(б) Й. Сталін

З телеграми Й. Сталіна ЦК КП(б)У з ультиматумом країнським селянам від 1 січня 1933 р.

Список джерел і літератури

Васильєв Валерій. Політичне керівництво УРСР і СРСР: динаміка відносин центр — субцентр влади (1917–1938). Київ: Інститут історії України НАН України, 2014.

Геноцид в Україні 1932–1933 pp. за матеріалами кримінальної справи № 475 // упоряд. М. Герасименко, В. Удовиченко. Київ: НАН України. Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського; Інститут національної пам’яті; Служба безпеки України, 2014.

Дорошко Микола. Номенклатура: керівна верхівка Радянської України (1917–1938 рр.). Київ: Ніка-Центр, 2008.

Дорошко Микола. Компартійно-радянська номенклатура в умовах Голодомору // Голод 1932–1933 років в Україні: причини та наслідки / за ред. В. Смолія. Київ: Наукова думка, 2003. С. 606–618.

Кульчицький Станіслав. Сталінська диктатура в період другого комуністичного штурму (1929–1938 рр.) // Проблеми історії України: факти, судження, пошуки: міжвід. зб. наук. пр. 2012. № 21. С. 118–134.

Тиліщак Володимир. Планове знищення. Як скоювався злочин Голодомору // Український тиждень. 2017, 23 листопада. № 47 (523).

Mattingly Daria. Idle, Drunk and Good-for-Nothing: The Rank-and-File Perpetrators of 1932–1933 Famine in Ukraine and Their Representation in Cultural Memory: PhD diss., University of Cambridge, 2018.

3. Цілі Сталіна

Як і будь-який геноцид, Голодомор має складну генезу, проте вона дозволяє визначити цілі та завдання його організаторів. У цьому розділі висвітлюються цілі Сталіна й те, як вони змінювалися перед і під час Голодомору. У сукупності вони свідчать про штучний, навмисний характер Голодомору.

Немає достатніх підстав стверджувати, що організатори Голодомору з початку колективізації, або навіть із 1920-х рр., розробили геноцидний план і втілювали його для повного чи часткового знищення української національної чи етнічної групи. Так, українці суттєво постраждали від більшовицького терору протягом 1920-х рр., утім цей терор не був спрямований проти української етнічної або національної групи як такої, а втілювався вибірково відповідно до цілої низки критеріїв, здебільшого класових і політичних, за якими і відбувалася ідентифікація жертв. Голодоморна політика була сформульована й реалізована організаторами Голодомору із другої половини 1932 р. та стала результатом викликів і загроз, із якими зіткнувся комуністичний режим в Україні в процесі перетворень індустріалізації та колективізації. Головну загрозу для режиму становив український опір, з яким режим не зміг справитися конвенційними терористичними методами.

Голодомор став найрадикальнішим, найжорстокішим людиноненависницьким способом подолання українського опору й інших загроз, з якими зіткнувся режим. Частина цих загроз і викликів була плодом уяви організаторів Голодомору, а ще якась частина становила для них серйозну небезпеку.

Жінки з колгоспу «Великий перелом» у с. Кругле Сватівського р-ну Луганської обл. голосують на загальних зборах у грудні 1931 р. ЦДКФФА України ім. Г. С. Пшеничного, од. обл. 2–36049

Масштаб загроз і викликів, перед якими постав комуністичний режим на початку 1930-х рр., співмірний з масштабом суспільних перетворень, які ініціював Сталін та його найближче оточення після остаточної перемоги над опозицією. Вони ставили за мету модернізацію відсталого Радянського Союзу задля перетворення країни в потужного гравця на світовій арені, здатного конкурувати з розвинутими західними капіталістичними економіками в економічному та військовому плані. За умови реалізації цього плану, радянський режим міг би претендувати на поширення свого впливу на інші країни. Радянські лідери все ще марили ідеєю світової комуністичної революції та встановлення комуністичного домінування у всьому світі. У цьому контексті політика індустріалізації та колективізації мала ключове значення. Впровадження колективізації в Україні на початку 1930-х рр. відразу зіштовхнулося з величезними труднощами.

По-перше, українські селяни, споконвіку виховані у традиції приватного господарювання, в різний спосіб опиралися колективізації та конфіскації землі. Колишні фермери не бажали втрачати можливість розпоряджатися результатами своєї праці. Так, 1930 р. в масових виступах різного роду взяло участь близько 1,2 млн українських селян. Найпоширенішими стратегіями опору на той час стали відмова вступати в колгоспи й працювати в них, активний силовий супротив, у тому числі із застосуванням зброї, переслідування представників влади на місцях. Відомо, що за перші сім місяців 1932 р. органи ОГПУ зафіксували в УСРР більш як 900 масових виступів, що становило понад 56 % усіх тогочасних антиурядових акцій у СРСР. Шляхом державного масового насильства, депортацій, арештів, конфіскацій радянський режим подолав активний опір. Позатим колишні приватні власники не мали жодного інтересу долучатися до колективного обробітку землі, який не давав би їм зиску. Тому вони вдалися до пасивного опору, саботажу, крадіжок так званого колгоспного майна, що набули масового поширення. Лише терор голодом і масова смертність остаточно приборкали будь-який спротив. Організатори Голодомору чудово розуміли, що виснажені голодом люди не здатні на значний опір. Це розуміння Сталін виніс із власного досвіду, пов’язаного з голодом 1921–1923 рр.: тоді, з одного боку, голод допоміг розправитися з українськими повстанцями, які боролися проти більшовиків, а з іншого — призвів до виникнення непу як способу подолання наслідків голоду через примирення з колишніми противниками, насамперед селянами, які становили основу повстанських загонів.

По-друге, за роки непу та українізації в Україні сформувалася чимала група українців-комуністів, які добивалися все більшої самостійності, зокрема у сфері економіки, та розглядали російський народ в УСРР як національну меншину. Цей рух до самодостатності та відособленості Москва сприйняла як прояв сепаратизму, що мав бути придушений. Українські націонал-комуністи зберігали тісний зв’язок із селянами-одноплемінниками, а отже, вони не могли бути надійним знаряддям у руках режиму з насаджування політики колективізації, особливо на локальному рівні. Центр сприймав їх як слабку ланку, яка піддається ідеологічному впливу дрібної буржуазії (селянства) та якій бракує партійної дисципліни. В умовах згортання політики українізації, яку вони гаряче підтримували, для сталінського режиму українські націонал-комуністи здавалися джерелом безпосередньої небезпеки. Крім того, націонал-комуністи толерували та підтримували національну культурницьку еліту, яка протягом 1920-х рр. переживала справжній ренесанс, а режим до цього завжди ставився з недовірою.

По-третє, комуністичні лідери й ідеологи чітко усвідомлювали, що селянська приватновласницька ментальність і традиційний селянський уклад життя несумісні з комуністичною ідеологією та новим устроєм на селі. Якщо в межах непу для такої ментальності залишалося чимало місця, то в умовах Великого перелому боротьба з нею дістала нове дихання. В умовах інтенсифікації побудови соціалізму в одній країні Сталін не міг сприйняти політичну систему, яка не контролювала б три чверті селянського населення. Селян необхідно було дисциплінувати і перевиховати, спробувати трансформувати з упертих і самодостатніх індивідуумів у лояльних режиму «радянських людей». Село мало стати невіддільною частиною нового радянського проєкту побудови соціалізму в одній країні. Для комуністичного керівництва певною мірою стало несподіванкою, що українська ментальність та ідентичність навіть після двох років колективізації, залишалася так само сильною. Для держави за такого стану речей українські селяни ставали більш небезпечними, ніж представники інших національностей, а ця ситуація в довшій перспективі ставила успіх політики колективізації під загрозу, а отже, вимагала активних дій із перевиховання селян, а особливо їхніх дітей.

Кажучи загалом, в Україні впродовж 1920-х рр. відбувалося активне становлення української політичної нації. В умовах непу це було не так очевидно, але в нових умовах, які, на думку більшовиків, вимагали максимальної мобілізації всіх матеріальних та людських ресурсів, українське націєтворення не тільки становило загрозу, а вже по суті було неможливим через нездоланні перешкоди у вигляді нової реальності тоталітарної держави. У цьому контексті Голодомор треба розглядати як один із перших злочинів геноцидного характеру, до яких вдався Сталін протягом 1930-х рр.

У середині 1932 р. Сталін поставив питання руба: встановити повний контроль над Україною та всі наявні проблеми розв’язати одним махом: подолати опір селян, інтелігенції та націонал-комуністів у владі, провчити та дисциплінувати непокірних та перетворити тих, хто залишиться, на «радянських» людей, які б безплатно працювали в колгоспі. Засобом для досягнення цих цілей на фоні невдачі всіх попередніх зусиль стало масове винищення українців як носіїв національної ідентичності за допомогою штучного голоду. Україна стала лабораторією, в якій над багатомільйонним народом були поставлені страшні експерименти.

Американський історик Джеймс Мейс слушно назвав основною метою Голодомору тотальне знищення України як держави й українців як нації. Ворогом стала Україна як така, і проти неї в 1932–1933 рр. Сталін провадив неоголошену війну, спрямувавши сюди всю наявну військову, поліційну, політичну та економічну міць.

Метою Голодомору також було: а) знищення справжньої чи уявної загрози; б) поширення терору серед справжніх чи уявних ворогів; в) отримання економічної вигоди; г) впровадження в життя теорії, ідеології чи переконання, що в комплексі дозволяють класифікувати Голодомор як геноцид відповідно до положень міжнародного права.

Коли поставлені Сталіним цілі були досягнуті або, як він вважав, переважно досягнуті, і процес творення української політичної нації зупинився, а «національне життя» спотворено і зруйновано до тієї міри, яку влада вважала достатньою, вона перейшла до останнього акту трагедії: голодних людей потроху почали рятувати, надаючи продуктову допомогу. Так процес формування української нації було зупинено й відкинуто назад.

Політика Сталіна стосовно України зводилася до гігантської спроби зламати опір українського народу засобами фізичного насильства. При цьому, мабуть, не йшлося про тотальне вигублення українців, як це зроблено з кримськими татарами, волзькими німцями, калмиками та деякими північнокавказькими народами; для цього українці надто чисельні. Зате Сталін послідовно змагав до того, щоб знищити всі активні українські суспільні групи та щоб таким чином обезголовити націю, примусити її до капітуляції та зробити з неї покірне знаряддя в руках кремлівських можновладців. Однак було б помилкою бачити в Україні тільки пасивну жертву сталінського садизму. Велика протиукраїнська кампанія, започаткована Сталіном, мала, з точки погляду інтересів системи, свій політичний глузд. Діло в тому, що швидкий і могутній підйом українства у 1920-х роках підкопував гегемонію Москви, що її дальше збереження ставало під виразним знаком запиту. Ленінська плятформа тут уже явно не вистачала. Загрозу, що виникла для московського панування, можна було зліквідувати тільки новими, гострішими засобами. Масовий спротив українського селянства колективізації загрожував зірванням амбітних господарських плянів Сталіна. Звідси особливий гнів і мстивість Сталіна супроти України. З цим збігалися ресантименти російського чиновництва, обуреного українською «нахабністю». Сталін та очолена ним російсько-совєтська бюрократія рішили «навчити хохлів розуму». Жертви, що їх Україна понесла в наслідок сталінської політики, були жахливі. Голодом виморено кілька мільйонів людських істот та поліційним терором знищено національну еліту двох формацій: старшої, національно-демократичної, що займала провідне становище в українській революції 1917–1920 років, та молодшої, що вже виросла в радянських умовах. Чверть століття сталінського панування назавжди залишиться в українській історії однією з найчорніших сторінок, нарівні з монгольською навалою в XIII столітті.

Але Сталін не добився остаточної перемоги у своїй боротьбі з Україною. «Паровий валець» терору не зрівняв української нації з землею і не покінчив з українською проблемою, як джерелом найбільших труднощів для більшовицької влади. Доказом цього є пороблені тепер, після смерти Сталіна, поступки. Коли б Україна вже була зламана й не являла собою ніякого силового чинника, комуністичні можновладці, очевидно, не мали б ніяких підстав, щоб іти на якінебудь поступки.

Зі статті Івана Лисяка-Рудницького «Новий Переяслав»

Список джерел і літератури

Епплбом Енн. Червоний голод. Війна Сталіна проти України. Київ: Наш Формат, 2018.

Кульчицький Станіслав. Голодомор 1932–1933 рр. як геноцид: труднощі усвідомлення. Київ: Наш час, 2007.

Лемкін Рафаель. Радянський геноцид в Україні. Стаття 33 мовами. Київ: Markobook, 2020.

Лисяк-Рудницький Іван. Новий Переяслав // Історичні есе. У 2 т. Київ: Основи, 1994. Т. 2. С. 285–305.

Мейс Джеймс. Земля на крові. День. 1998. 14 листопада. № 219.

Frank Chalk, Kurt Jonassohn. The History and Sociology of Genocide: Analyses and Case Studies. New Haven: Yale University Press, 1990.

4. Історичні передумови
та можливість запобігти Голодомору

Голодомор не виник із чистого аркуша. За ним стояли певні сили, так само певні сили опиралися політиці його організаторів. Цей розділ дає відповідь на запитання: що це були за сили, як Голодомор став можливим в історичній ретроспективі та чи був він невідворотний.

Загалом Голодомор став відповіддю влади на спротив політиці колективізації. Впродовж кількарічної боротьби із селянством комуністичний режим застосовував різні механізми економічного та політичного тиску, терору, депортацій задля досягнення своїх цілей, до яких належали встановлення колгоспного устрою, здатного забезпечити експлуатацію аграрного сектора країни для потреб індустріалізації, ліквідації одноосібного селянства як потенційно і реально ворожого елемента, перетворення селян на дешеву робочу силу. В Україні спротив цій політиці породив такі великі труднощі та загрози, що лідери комуністичної партії вирішили вдатися до Голодомору як способу подолання опору. Важливо зазначити, що в процесі підготовки та реалізації Голодомору цілі Сталіна та його однодумців радикалізувалися.

З цієї перспективи Голодомор став можливим тому, що в режиму виявилося достатньо економічних, терористичних, мобілізаційних, людських та інших ресурсів задля організації та реалізації такого масштабного плану вбивства голодом. З іншого боку, важливо зрозуміти природу потужного спротиву українського населення, яке більшовики трактували як велику загрозу для режиму. Власне, таким він і був. Для цього варто подивитися на українське суспільство 1920-х рр., його очікування та динаміку розвитку в історичній ретроспективі.

Згідно з переписом 1926 р., українці становили 21,3 % населення СРСР і майже половину (45,6 %) всього неросійського населення країни. По країні їх налічувалося 31 194 976 людей, росіян — 77 791 124. В УСРР проживало 29 018 187 людей, з них українців — 23 218 860 людей. Українці були найбільшою титульною національністю, яка компактно проживала на території 451 584 км^2, власне території УСРР. 89 % українського етнічного населення проживали в сільських громадах. Звичайний український сільський регіон складався з великої кількості сіл, заселених здебільшого етнічними українцями. Ще понад 5 млн українців проживало на території Польщі.

У 1917–1921 рр. більшовикам вдалося встановити контроль над територією України лише за допомогою зброї; для цього їм знадобилися три воєнні кампанії та кілька років збройної боротьби, зокрема і проти армії Української Народної Республіки — української національної держави, проголошеної 7 листопада 1917 р. Події цього періоду серед істориків дістали назву Української революції 1917–1921 рр., бо український національний рух був центральним чинником усього тогочасного протистояння. Українці створили кілька своїх держав з усіма атрибутами державності, включно з армією, фінансовою та бюрократичною системою, судочинством тощо. Зросла національна самосвідомість народу, сформувалася політична еліта.

Хоча Українська революція зазнала поразки, національне відродження було настільки потужним, що більшовики не могли його ігнорувати навіть після власної перемоги. Компроміс непу та коренізації, в тому числі мав на меті досягнути порозуміння з лівими соціалістичними та комуністичними українськими політичними силами та заспокоїти широкі прошарки українського населення, в першу чергу селян. Останні гаряче вітали більшовицьке гасло про ліквідацію поміщицького землеволодіння, але з усією непримиренністю повстали проти політики воєнного комунізму та продрозкладки.

Задля примирення з окраїнними національними рухами, представленими здебільшого селянами, Ленін пішов на окремі поступки, найголовнішою з яких стало утворення федеративного СРСР у складі кількох національних радянських республік, які мали певні атрибути незалежних країн, але фактично контролювалися з Москви через партійну вертикаль. Компроміс полягав у тому, що всі важливі політичні та економічні рішення і відповідні повноваження залишалися за Москвою, а освіта та культура, а також велика квота на представництво в партії, переважно низового та середнього рівня, делегувалася націонал-комуністам — прихильникам комуністичної ідеї, які підтримували гасло національного відродження. Офіційна державна позиція декларувала, що кожна людина має право навчатися, спілкуватися в державних установах і розвиватися культурно рідною мовою. Таке право визнавалося не лише за титульними націями, але й за національними меншинами, представники яких, хоч би де вони проживали, мали ті самі права, що і більшість населення того чи іншого регіону. Таким чином, наприклад, номінально українці Кубані, Казахстану чи Далекого Сходу отримували ті самі права в культурній та освітній сфері, що й українці, які проживали в Україні.

Така політика дістала назву коренізації, в українському варіанті — українізації. Більшовикам коренізація була вигідна, бо в такий спосіб вони розраховували розширити соціальну базу свого режиму. У сухому залишку, нерадянські народи здобули символи власної державності, певний обмежений суверенітет, формальне право виходу зі складу СРСР, освіту, культуру та можливість плекати свою національну ідентичність у рамках дозволеного: необхідно було боротися проти проявів українського буржуазного націоналізму та надати практиці національного відродження комуністичного забарвлення. Армія, міжнародна політика, економіка та всі найважливіші рішення залишалися за Москвою. Спочатку українізація влаштовувала всі сили, які долучилися до її появи.

Українізація швидко досягла небаченого успіху. Значними були досягнення українізації в початковій освіті й друкованих ЗМI. Якщо до 1917 р. не було жодної школи з українською мовою викладання, то наприкінці 1920-х рр. 97 % українських дітей навчалися рідною мовою — такого показника пізніше не вдалося досягти жодному українському урядові. Кількість газет (за назвами) українською мовою зросла з 37,5 до 63,5 %. Статистика друкованого накладу газет вражає ще більше: якщо 1923 р. було лише 12,5 % усіх примірників газет українською мовою, то 1932 р. — 91,7 %. Відповідно скоротився обіг російськомовної преси. Україномовні театри 1931 р. складали три чверті всіх театрів в Україні. У 1925 р. вводилося обов’язкове вживання української мови в державному діловодстві. Частка українців у партійно-державному апараті зросла до 52–54 % у 1926–1927 рр.

У 1920-х рр. почався український культурний ренесанс. На українській сцені йшли п’єси світової класики в українському перекладі, конкуренцію їм складали українські постановки. Тут найпомітнішим був театр «Березіль» під керівництвом режисера Леся Курбаса, якого за оригінальністю та високими мистецькими стандартами порівнюють із Бертольдом Брехтом. П’єси Курбасу писав молодий український драматург Микола Куліш. Фільми Олександра Довженка створили йому славу «першого поета кінематографа», а його кінокартина «Земля» (1930) і досі вважається одним з найкращих фільмів світового кіно. Українською мовою на той час описували найскладніші наукові поняття.

Неп позитивно вплинув на українське село, яке вийшло зі стану економічної розрухи та знову ставало на ноги. Були легалізовані товарно-грошові відносини, встановлені чіткі та незмінні податки. Селяни тепер мали лише сплачувати продовольчий податок у розмірі 20 % від усього вирощеного, а для них це було абсолютно прийнятно. Власне держава мінімально втручалася у внутрішнє життя селянських громад; більшовики нечасто навідувалися в села. Кожна селянська родина сама вирішувала, скільки сіяти, скільки залишити собі, а скільки продати. У своїх громадах селяни жили, як і раніше, вибирали місцеву владу, вільно могли змінити місце проживання та фах. Село отримало такий рівень самоуправління, якого ніколи ще не мало. Варто пам’ятати і про те, що безземельні селяни отримали від радянської влади в користування земельні наділи для господарювання, які колись належали дворянству. Більш вправні господарі могли придбати або орендувати додаткові наділи в менш успішних хазяїв. Інакше кажучи, село потихеньку багатіло і, попри офіційну риторику та ідеологію, селяни наївно сподівалися, що їм і надалі дозволять збагачуватися.

Микола Куліш

Дедалі більшої політичної ваги набували українські комуністи. Хоча їм не дозволяли обіймати найвищі в республіканській ієрархії посади, а наприкінці 1920-х рр. серед членів ЦК КП(б)У українців було лише 25 %, усе ж окремі українські комуністи, приміром, як нарком освіти Микола Скрипник, мали значний вплив у республіці. Треба визнати, що цей вплив спирався переважно на суспільну думку, а не на апаратну вагу. Націонал-комуністи були переконані, що принципи українізації варто розширювати й на інші сфери. Скрипник вважав, що республіканський центр повинен мати більше економічної самостійності, а українці проходити військову службу на території України. Українські комуністи вимагали форсованої українізації пролетаріату й індустрії всередині республіки та дотримання національно-культурних прав українців за її межами.

Почастішали суперечки між українськими та московськими комуністами, найвиразнішим з яких був конфлікт між Сталіним і Кагановичем (тодішнім першим секретарем ЦК КП(б)У), з одного боку, і виразником ідей націонал-комуністів, тодішнім наркомом освіти Олександром Шумським, який вимагав, щоб центральні посади в партійному й державному апараті обіймали українці. Український письменник Микола Хвильовий вимагав визволитися з-під згубного впливу російської культури та переорієнтуватися на європейські культурні моделі — «психологічну Європу» як на справжнє джерело світових мистецьких цінностей. Молодий економіст Михайло Волобуєв доводив, що Українська СРР, як і Україна перед революцією, залишається російською колонією, що експлуатується російською метрополією. Він вимагав, щоб українське національне багатство залишалося в Україні та перерозподілялося для місцевих цілей, а не вивозилося до Москви. До речі, Хвильовий і Волобуєв були етнічними росіянами, що показує, наскільки привабливими стали українська культура й ідентичність для неукраїнців.

Хоча ідеї Шумського, Хвильового та Волобуєва партія засудила, виключивши їх з активного публічного життя, ці приклади демонструють, що українська політична нація переросла рамки української етнічної спільноти. Зрозуміло, що за кожним таким «ухилом» стояли цілі групи політичних, економічних та культурних діячів.

Жодна республіканська версія «коренізації» в СРСР не зайшла так далеко, як українська. За десять років «українізації» (1923–1933) зросли національна свідомість та економічна незалежність багатьох прошарків населення, насамперед селян. Попри суттєві ідеологічні, політичні та економічні обмеження, вони зберегли свої права, зокрема продавати надлишки своїх товарів на вільному ринку та здійснювати місцеве самоврядування. Селяни хотіли збагачуватися і далі. Такі самі райдужні перспективи малювали перед собою українські націонал-комуністи та інтелігенція. Українська інтелігенція хотіла вільного простору для творчості, а українські комуністи більших повноважень, зокрема у сфері економіки. Українці перетворювалися на структурно повноцінну, зурбанізовану і сконсолідовану націю.

Втім ці перспективи виявилися оманливими в нових умовах, що склалися у верхніх ешелонах влади з перемогою Сталіна над опонентами й обранням курсу на форсовану індустріалізацію. Ситуація на початок 1930-х рр. набула кардинально інших рис. Раніше СРСР був авторитарною державою з диктатурою комуністичної партії та засиллям терору проти реальних і явних ворогів. Але до певного часу, в умовах політичного протистояння у верхах усі ресурси спрямовувалися на досягнення поточних політичних завдань, пов’язаних із безпекою та самовідтворенням системи. До того ж від різних центрів впливу та високопоставлених функціонерів надходили різні сигнали, які не дозволяли мобілізувати саму систему в одному напрямку. Наприклад, до зміщення О. Рикова з посади голови Раднаркому лише у грудні 1930 р. та заміни його на В. Молотова не можна говорити про контроль Сталіна над виконавчою гілкою влади. Якби Сталін ризикнув почати масштабні економічні та політичні перетворення в умовах існування політичної опозиції, його опоненти використали б проти нього його неминучі прорахунки.

Лише після зміщення Л. Троцького, Л. Каменєва, О. Рикова, М. Томського та М. Бухаріна й затвердження комуністичною партією запропонованого Сталіним курсу на форсовану індустріалізацію та насильницьку колективізацію розпочинається швидка і неухильна сталінізація країни, яка набуває всіх рис тоталітарної держави. Суспільство повністю втрачає права й можливості для опору. Сталінська революція згори стала важливим етапом утвердження його одноосібної диктатури та розповсюдження його влади не лише над партійним, а й урядовим апаратом.

Отже, ідеологічна й ментальна прірва між українським суспільством і комуністичною партією на початку 1930-х рр. ще більше поглибилася, і конфлікт виявився неминучим. Питання полягало лише в його масштабах та глибині, а це залежало від здатності державного та терористичного апарату, вже мобілізованого на виконання завдань колективізації та розпалювання класової боротьби, реалізувати задумане вождями.

За досить короткий проміжок часу більшовицьким лідерам вдалося створити розгалужену мережу виконавців аж до найменшого села, готових утілювати в життя всі вказівки із центру. Можна дискутувати про виконавську ефективність цієї мережі, втім незаперечним є факт, що з часом ця ефективність лише зростала, і її вистачило для організації Голодомору — складної акції, яка вимагала великих ресурсів та напруження терористичного та державного апарату. Наявних силових, організаційних і фінансових ресурсів виявилося достатньо для того, щоб виконавці голодотворної політики дійшли до кожного з тисяч українських сіл, оточили кордони України блокпостами, арештували та депортували мільйони селян у табори, організували тисячі бригад активістів із конфіскації продовольства.

Про навмисність голодотворчої політики свідчить те, що режим при бажанні міг би зупинити Голодомор або хоча б зменшити його розмах. По-перше, передумовою Голодомору стали завищені й авантюрні плани хлібозаготівлі, особливо 1932 р. Зменшивши загальний план, вдалося б уникнути величезних людських втрат від голоду, бо саме від цих цифр залежали дії активістів з викачування хліба. По-друге, Голодомор виник на базі тих методів та інструментів, які режим застосовував повсюдно в СРСР, щоб змусити селян вступити в колгоспи та подолати їхній опір. Але в один момент в Україні до них додалися інші, жорстокіші та смертоносніші, і саме вони призвели до Голодомору. Найкращий спосіб запобігти Голодомору — не ініціювати та не застосовувати додаткових надзвичайних заходів. Тоді смертність від голоду була б на порядок меншою. По-третє, якби режим захотів запобігти Голодомору, він міг надати продовольчу допомогу та врятувати чимало людей весною 1933 р. У радянському продовольчому резерві було достатньо запасів. На 1 липня 1933 р., до надходження нового врожаю, державні запаси складали близько 1,4 млн т, у тому числі 1 млн т продовольчого хліба. А на 1 січня 1933 р. державні запаси зерна в СРСР сягнули максимуму — 3,034 млн т. Можна було б призупинити експорт зерна за кордон і спрямувати вивільнені ресурси на допомогу голодуючим. Адже це була звичайна практика пом’якшення голоду в дорадянський і ранній радянський періоди. Проте Сталін цього не зробив, а, навпаки, твердою рукою продовжив політику упокорення. Мабуть, на початку 1932 р. він вважав, що зменшення хлібозаготівельних планів дискредитує політику індустріалізації та поставить під загрозу продовольчу безпеку режиму. Наприкінці 1932 р., коли конфлікт між владою та українським селянством загострився, будь-які поступки останнім він вважав своєю слабкістю. Навпаки курс був узятий на те, щоб покарати їх, організувавши штучний голод. Допомога надавалася вибірково, не була розрахована на подолання голоду, а стала елементом підкорення голодом. По-четверте, режим відмовився від будь-якої міжнародної гуманітарної допомоги, хоча це йому не коштувало б ніяких фінансових і продовольчих витрат, утім завдало б втрат репутаційних. Ця допомога так само могла б урятувати мільйони життів. Її готові були надати німецький комітет «Брати у скруті», міжнародний допомоговий комітет під керівництвом кардинала Інніцера, Український центральний комітет допомоги і з десяток інших українських допомогових комітетів у Західній Україні та в українській діаспорі. Замість цього режим удавав, що голоду немає, а повідомлення про нього — то підступ ворогів радянської влади.

Отже, оскільки наша література стає нарешті на свій власний шлях розвитку, остільки перед нами стоїть таке питання: на яку із світових літератур вона мусить взяти курс.

У всякому разі не на російську. Це рішуче і без всяких заперечень. Не треба плутати нашого політичного союзу з літературою. Від російської літератури, від її стилів українська поезія мусить якомога швидше тікати. Поляки ніколи б не дали Міцкевича, коли б вони не покинули орієнтуватись на московське мистецтво. Справа в тому, що російська література тяжить над нами в віках, як господар становища, який привчав нашу психіку до рабського наслідування. Отже, вигодовувати на ній наше молоде мистецтво — це значить затримати його розвиток. Ідеї пролетаріату нам і без московського мистецтва відомі, навпаки, ці ідеї ми, як представники молодої нації, скоріш відчуємо, скоріш виллємо у відповідні образи. Наша орієнтація — на західноєвропейське мистецтво, на його стиль, на його прийоми. Тов. Буровій гадає, як і кожний москвофіл-«європенко», що ми «з огляду досягнень російської післяреволюційної літератури топчемось десь далеко позаду». Цього б ми не сказали, бо ж не халтура Гладкових та інших новоявлених Львов Толстих буде конкурувати з нашою молоддю. Але справа не в цьому. Що це доказує? Те, що ми не утворили ще геніальних речей? Це доказує, що ми не встигли взяти справжнього курсу, це доказує, що коли нас, молодих, вже зараз рівняють зі «старими» росіянами, то, очевидно, нічому вже нам учитись у них. Очевидно, «в конечном счете», вони пасуть задніх. Що таке Європа, ми знаємо, знають це і наші читачі.

З памфлету Миколи Хвильового «Апологети писаризму»

Список джерел і літератури

Грицак Ярослав. Нарис історії України. Формування модерної української нації. Київ: Генеза, 1996.

Мартин Тері. Імперія національного вирівнювання. Нації та націоналізм у Радянському Союзі (1923–1939 роки). Київ: Критика, 2013.

Снайдер Тімоті. Криваві землі: Європа поміж Гітлером та Сталіним. Київ: Грані-Т, 2011.

Mace James. Communism and the Dilemmas of National Liberation: National Communism in Soviet Ukraine, 1918–1933. Cambridge, Ma.1983.

Moroz Valentyn. Nationalism and Genocide: The Origin of the Artificial Famine of 1932–1933 in Ukraine. The Journal of Historical Review. 1986. Vol. 6. № 2. P. 211–212.

Motyl Alexander. The Turn to the Right: The Ideological Origins and Development of Ukrainian Nationalism, 1919–1929. New York 1980.

Thom Françoise. Reflections on Stalin and the Holodomor. in Contextualizing the Holodomor: the impact of thirty years of Ukrainian famine studies, еd. Andrij Makuch and Frank Sysyn. Edmonton — Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies, 2015. P. 126.

5. Хронологічні межі Голодомору

У цьому розділі детально пояснюється, коли Голодомор розпочався та коли закінчився. Ця періодизація важлива для загального розуміння історичного процесу, а особливо того, що передувало трагедії, й того, що було потім.

Голодомор — це штучний голод, результатом якого стала масова смертність в Україні. Політика колективізації від початку проводилася шляхом терору, елементами якого були залякування, численні арешти й виселення. Терор, колективізація та, як наслідок, господарський хаос і дезорганізація призвели до суттєвого погіршення рівня життя та браку їжі. Голод, а з ним і смерті від голоду для багатьох сіл стали буденністю 1930–1932 рр. У цей час голод вражав регіони нерівномірно, залежно від різних факторів: географічного розташування регіонів, планів хлібозаготівлі, місцевої влади тощо. У 1932 р. більшості селян ще вдавалося дати собі раду в екстремальній ситуації, що погіршувалася з кожним місяцем. Найбільших поневірянь зазнавали розкуркулені, а також найвразливіші (бідні, хворі, сім’ї без годувальника, асоціальні елементи); мабуть, смертність від голоду серед цих груп була найбільшою. За підрахунками українських демографів, 1932 р. від голоду померло 250 тис. людей. Крім цього, за 1930–1931 рр. з України виселено 63 720 господарств, а з Північного Кавказу, заселеного значною мірою також українцями, — 38 404 господарства.

Впродовж 1930–1932 рр. ситуація в Україні розвивалася за загальносоюзним сценарієм, хоча з певними відмінностями, що зокрема проявилися в більшому опорі українських селян хлібозаготівлям і затятішому небажанні вступати в колгоспи. Голодомор — це явище, яке випливає із загальносоюзного голоду, воно характеризується посиленням уже застосовуваних методів режиму і появою нових, які в комплексі спричинили такий страшний ефект терору голодом. Отже, слід розрізняти голод 1930–1932 рр. та Голодомор 1932–1933 рр.

Остаточний поворот до політики Голодомору влада зробила в жовтні–листопаді 1932 р. Точкою відліку можна вважати направлення 22 жовтня 1932 р. спеціальних хлібозаготівельних комісій Молотова в Україну та Кагановича на Кубань. Розпочалися подвірні обшуки всього їстівного. 18 листопада 1932 р. запроваджено режим «чорних дощок». З 20 листопада 1932 р. почали масово конфісковувати м’ясо і картоплю за невиконання норм хлібоздавання. 24 листопада 1932 р. ОГПУ наказало протягом декади вивезти з України до таборів в’язнів, які мають вироки від трьох і більше років за розкрадання колгоспного і державного майна. 3 грудня 1932 р. заборонено торгувати м’ясом і худобою в районах, які не виконали хлібозаготівельних завдань. 21 грудня 1932 р. Сталін затвердив річний план здавання зерна, який слід було виконати до січня 1933 р. З цією метою реквізовувалося все зерно в колгоспах, у тому числі відкладене на насіння. 31 грудня 1932 р. в Україні запроваджено паспортну систему. Селяни паспортів не отримали. 1 січня 1933 р. Сталін надіслав телеграму з ультиматумом українським селянам. 23 січня 1933 р. українським селянам заборонено виїзд за межі України та Кубані на територію інших республік СРСР. 10 березня 1933 р. створені спеціальні трійки для прискореного розгляду справ «повстанців» та «контрреволюціонерів». З 17 березня вихід із колгоспів став можливий лише за умови, якщо якийсь державний орган «бронював» колгоспника для себе. З 10 квітня місцеві органи влади отримують право зменшувати або позбавляти колгоспників присадибної ділянки. Комбінація цих заходів влади спричинила швидке зростання смертності саме від голоду. На 1933 р. припадає 90 % усіх людських втрат.

Період Голодомору відрізняється від попереднього періоду досвідом жертв та вцілілих. З численних свідчень очевидців відомо, що голод у 1930–1932 рр. став наслідком насамперед конфіскації зернових, натомість Голодомор став результатом тотального вилучення всіх харчів як серед селян-одноосібників, так і в колгоспах. Переважна кількість померлих 1933 р. перебувала в так званому фізіологічному стані іммобілізації, або заціпеніння. Це ніби останній шанс організму вижити шляхом консервації наявних обмежених ресурсів. У такому стані людина стає апатичною та байдужою до всього, що відбувається навкруги, нездатною на опір. Іммобілізація лише на деякий час продовжувала життя в надії отримати їжу, тому для переважної більшості голодуючих вона лише на кілька днів або тижнів відтермінувала неминучу загибель. Ця особливість Голодомору підкреслює його специфіку та унікальність, відрізняє як від до- та післяголодоморних періодів, так і від інших геноцидів.

Сходити нанівець Голодомор почав після нового врожаю. Здавалося, мети колективізації та Голодомору досягнуто: землю колективізовано, а селяни вступили до колгоспів. На селі виник новий суспільний договір між владою та селянами, який можна описати висловом «Хто не працює, той не їсть». Селянство у своїй масі через голод змушене було примиритися з колгоспним устроєм, усвідомивши, що немає зворотного шляху до одноосібного господарства у тому вигляді, як було раніше.

Тоді центральний уряд почав низку кроків, спрямованих на поступове подолання голоду. По-перше, Москва, яка єдина мала повноваження перерозподіляти продовольство, надала республіці вибіркову продовольчу допомогу. У першу чергу допомога призначалася партійному та комсомольському керівництву, активістам. Головним же адресатом допомоги стали ті члени колгоспів, які зберегли достатньо сили для роботи та мали забезпечити сівбу весною 1933 р. та збір урожаю влітку та восени 1933 р. Розподіляли допомогу у вигляді громадського харчування. Тепер селян, які могли працювати, держава годувала під час польових робіт просто в полі. Харчова допомога поза посівною кампанією надавалася тільки дошкільним і навчальним установам, а також сім’ям, чиї годувальники перебували на службі в армії. Лише в березні 1933 р. держава почала щось робити для полегшення становища дітей, забезпечуючи сяке-таке централізоване харчування в дитячих яслах, садках, школах. Проте допомога не охоплювала всіх дітей, тож протягом ще кількох місяців дитяча смертність залишалася високою.

Таким чином, допомога була цільовою та позбавленою елементів благодійності, вона не передбачалася всім голодним. Держава годувала корисних для себе людей, здатних працювати і готових працювати, інакше кажучи, дешеву робочу силу. Знесилені та старі, а також селяни-одноосібники не отримували харчування. У деяких лікарнях доручалося розділити всіх госпіталізованих на важкохворих і хворих із кращими шансами на одужання, і значно поліпшити харчування останніх. Важливо відзначити, що в багатьох випадках допомогу, видану колгоспам, треба було повернути пізніше, ще й з відсотками. Втім під час отримання допомоги навряд чи це хвилювало голодуючих. Власне, порятунок селян, які вступили в колгоспи та були не остаточно виснажені, а отже, здатні працювати, був одним з найголовніших завдань Павла Постишева, якого Сталін призначив на посаду другого секретаря ЦК КП(б)У наприкінці січня 1933 р.

По-друге, влада вирішила демонтувати головний фактор Голодомору — систему хлібозаготівель. Це і стало визначальним для припинення голоду. У серпні 1933 р. в містах скасовано заборону на продаж хлібної продукції, тепер її можна було придбати за фіксованою ціною в крамницях. Реквізиції припинялися. У січні 1934 р. замість різного роду податків і продрозкладки введено єдиний фіксований податок. Не пізніше від 15 березня щороку кожному колгоспу та одноосібному господарству вручалося зобов’язання, в якому точно вказувалося, скільки вони мали здати державі зерна з кожного гектару посівної площі та в які терміни. Причому обов’язкова поставка не мала перевищувати третини валового урожаю за середнього врожаю. Залишок забирав виробник, тобто колгосп. Принциповим було те, що місцевим органам влади заборонялося обкладати колгоспи додатковими понадплановими завданнями, що постійно практикувалося 1932 та 1933 рр. За задумом, це мало дати колгоспам упевненість у завтрашньому дні, обмежити свавілля вищих чиновників і дати певні матеріальні стимули для роботи. Тепер треба було лише виконати план, і держава зобов’язувалася не брати урожай понад фіксовану норму. На практиці це положення ніколи повною мірою не виконувалося, але в поєднанні з іншими заходами воно відіграло свою роль у подоланні крайніх ексцесів заготівель. Ці зміни мали на меті стимулювали трудову активність колгоспників і створювали заінтересованість у результатах колективного господарювання. Колгоспникам дозволялося мати корову, дрібну худобу та птицю.

Преміювання ударників колгоспу імені Дзержинського Вінницького округу на мітингу, присвяченому першій річниці з дня заснування колгоспу, с. Медвеже Вушко, 1930 р. ЦДКФФА України ім. Г. С. Пшеничного, од. обл. 0–97334

Зменшився терористичний тиск на село й після вказівки органам ОГПУ та прокуратури припинити масове виселення й арешти селян за «законом про п’ять колосків». У 1935 р. колгоспникам, засудженим на термін не вище від п’яти років, та тим, хто на 1935 р. уже відбув свій термін ув’язнення, зняли судимість, а також переглянули справи засуджених за дрібні злочини. Арешти ще тривали, але лише активних ворогів радянської влади та строго контролювалися. Інакше кажучи, репресії були такі ж сурові, як і раніше, але стосувалися меншої кількості селян.

З іншого боку, влада далі жорстко контролювала та керувала колгоспами, посиливши так звані машинно-тракторні станції (МТС) при колгоспах. У березні–квітні 1933 р. по всіх зернових районах країни, зокрема в Україні, при МТС були створені нові антикризові органи — політвідділи. На відміну від колишніх МТС, вони підпорядковувалися безпосередньо ЦК ВКП(б), оминаючи райкоми партії, що дозволяло швидше розв’язувати поточні питання. Таким чином створювалася ще одна вертикаль влади на селі. Заступником начальника політвідділу при МТС був представник ОГПУ, отже, політвідділи теж були органами покарання. Політвідділи навіть могли вчиняти арешти та проводити слідство, чим активно і користувалися.

На роботу в політвідділи відрядили тисячі містян і робітників, до того ж на постійній основі, а не на місяць-два, як раніше. Першу тисячу працівників політвідділів, серед яких було чимало військових, відібрала комісія ЦК ВКП(б) на чолі з Кагановичем за персональною вказівкою Сталіна. 79 % усіх начальників політвідділів мали партійний стаж до 1920 р., а 45 % мали вищу освіту. Це були досить високі показники на той час. Саме руками політвідділів 1933 р. проведено масштабні чистки місцевого керівництва, яке не справилося з планами хлібозаготівель.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.