Анотація

Більш видатної і обговорюваної постаті, ніж Хуан Домінго Перон, мабуть, немає у Латинській Америці. І сьогодні він продовжує залишатися об’єктом пильних та діаметрально протилежних поглядів. Диктатор, великий лідер, «перший робітник» Аргентини; чоловік, потуравший амбіціям своєї вольової дружини; латиноамериканський провидець; прогресивний благодійник, запровадивший в Аргентині сучасне соціально справедливе суспільство, або, навпаки, зрадник, той, хто назавжди знищив процвітаючу націю, розпалював протиріччя й необґрунтовані устремління своїх прихильників.

Орасіо Васкес-Ріалю вдається детально простежити шлях становлення тричі президента Аргентини та Лідера Нації, спростувати міфи, якими оповите особисте життя Перона, розсекретити неопубліковані документи, проаналізувати досі замовчувані іноземні інвестиції в Аргентині, не втрачаючи об’єктивного погляду та неупередженості ретельно крок за кроком задокументувати перебіг подій тогочасного життя. Автор зосереджується саме на постаті Перона та його сходженні до влади від позашлюбного сина індіанки до Президента країни, а не на його відомій дружині Евіті чи його офіційно не визнаній можливій доньці, чи таємних чорних ритуалах зловісних Лопеса Реґи та третьої дружини Ісабель.

За межами Аргентини Перон, як і раніше, перебуває в тіні своєї другої дружини Евіти і залишається певною мірою загадкою для решти світу, але без знання біографії цього складного і незвичайного чоловіка, його харизми, політичного впливу і суперечливого характеру неможливо зрозуміти культуру, історію, політику та спосіб мислення аргентинців.

ISBN 978-617-553-039-9 (Видавництво Анетти Антоненко)

ISBN 978-966-521-800-5 (Ніка-Центр)

© HORACIO VÁZQUEZ RIAL, 2005 and HEIRS OF HORACIO VÁZQUEZ RIAL

© О. Лактіонова, переклад, 2024

© Видавництво Анетти Антоненко, 2024

© Ніка-Центр, 2024

Орасіо Васкес-Ріаль

Перон. Можлива історія

Лусії та Орасіо. І Марзі, завжди

Я в неоплатному боргу перед Рікардо де Тітто, який з увагою та розумінням прочитав цю книжку й надав безцінні поради та чимало фактів до кінцевої версії. Під час редагування тексту Хайме Найфлеш щедро збагатив текст спостереженнями та ідеями. Я розділяю з ними ті відзнаки, які, можливо, матиме цей твір. За ймовірні помилки, як і за власне бачення головного персонажа, нестиму відповідальність винятково я.

У театральних трагедіях інтерес викликаний не цікавістю, як у драмі. Публіка не стежить, затамувавши подих, за перипетіями історії, бажаючи дізнатися, чим усе скінчиться. У прекрасних трагедіях розв’язка завжди відома заздалегідь, і вона не може бути іншою, ніж є; ані людська сила, ані сила Бога (у цьому, власне, і полягає трагізм) не можуть покращити чи змінити долю героя.

Ролан Барт

Розповідають багато історій про Майкла Салівана. Одні кажуть, що він був гарною людиною. Інші – що в ньому не було ні крихти добра.

Девід Селф, сценарій фільму «Проклятий шлях»

Писати про Перона буде не складно, адже я не складний.

Хуан Перон, у листі до Естебана Пейковича

У політиці справжнє те, чого не можна побачити.

Хосе Марті

Пролог

Ця книжка має довгу історію. Це не дитя неспокою, заохочене прихильністю чи невизнанням. Я ніколи не був пероністом, однак я завжди усвідомлював, як багато в нього прихильників, адже цьому рухові були притаманні усі привабливі риси революцій початку XX сторіччя і лише їхні нечисленні вади, а генерал Перон був особою, безперечно, спокусливою, з унікальною здатністю поєднуватися з найгіршим, що є в кожного, і перетворювати його на прийнятне для себе. Я також не був одним із тих антипероністів, які виступали проти тирана, тому що мені випало жити за справді диктаторських та антипероністських урядів і тому що антиперонізм – це ідеологічний абсурд, що існує лише у термінах свого ворога. Проте я завжди розумів той сором, який охоплює багатьох аргентинців, коли вони стикаються з найбільш гротескно-популістськими проявами перонізму – від піднесення примітивного робітничо-селянського мислення і ненависті до інтелектуалів, що сприяло появі гасла «постоли – так, книжки – ні» як відповіді на «чоботи – ні, книжки – так» маніфестантів Демократичного руху наприкінці 1945 року, і до збоченого підлабузництва профспілкових керівників, партійних функціонерів і просто пересічних людей, які досі сприймають лестощі як джерело власних зисків.

Коли я почав ґрунтовно досліджувати аргентинське минуле у пошуках джерел похмурого сьогодення, я дійшов двох висновків. Перший, що минуле має логічний наративний порядок десь до 1930 року. А потім хтось розчиняє нарозпаш якісь недозволені шлюзи і люди починають поводитися, та й досі поводяться, як під час потопу, наче потоп – це їхній way of life (спосіб життя). Другий, що особисті історії Хуана Перона та Еви Дуарте, паралельні якоїсь миті, але абсолютно роз’єднані на початку та наприкінці, по-справжньому неосяжні. Свідків натомість існує безліч (чи то так лише здається), утім, лише вряди-годи якихось двоє згоджуються хоч у чомусь, хоча вони і спостерігали з того ж самого місця і в той же самий час. Кожен свідок нав’язує власні відхилення, зсув фактів у темне та недосяжне місце. Іноді сума свідчень створює більш-менш завершений образ, а різноманітні версії врешті визначають якусь з граней, але це лише одна грань, інші ж так і лишаються по той бік місяця.

Я наполягатиму на тому, що вже багато разів писав: немає суттєвої різниці між романом та історичною оповіддю з науковими претензіями. І те, і те художні твори, автор яких заражений своїм часом та ідеологією. Що ж до того, що помпезно називають документом, який тримає всю будівлю історіографії, то й він є зазвичай хитрістю, за допомогою якої засвідчується щось заради певної мети, щось необов’язково правдиве й таке, що колись дійсно відбувалося. Але Муссоліні, наприклад, дозволив появу вагомої восьмитомної праці Ренцо де Феліче, виснажливої і надто ідеальної. Так само і з Гітлером, і зі Сталіним, і з Франко, які лише час від часу на мить звертаються до літературних конструкцій. Перон і Ева, навпаки, опираються такому ставленню. Складається враження, що вони належать винятково роману. Але роман завершено – Томас Елой Мартінес «Роман про Перона» та «Свята Евіта»; Абель Поссе «Пристрасть за Евітою», – і нині немає більш об’єктивного знання, ніж міф, створений таким потужним та творчим писанням. І в будь-якому разі роман частково наближається до есе, сутнісних роздумів, суто історичного оповідання, позажанрового, який, можливо, і є справжньою літературою та справжньою історією. Цього неможливо уникнути. Так само як і жодний автор, який звертався до цієї теми, не зміг уникнути спокуси додати до кожного персонажа якусь нову рису, винайти нового свідка, народженого ним самим, тонкого, темпераментного, іронічного спостерігача, який бачить те, чого не бачать інші. Саме через це не існує канонічної біографії ні Перона, ні Еви. І навряд колись такі з’являться.

До початку 2002 року я був упевнений, що все, що можна було про них написати, вже написано. За рідкісними випадками це зробили погано, але все ж зробили. У січні того ж року під час поїздки до Буенос-Айреса, яка завершувалася підготовкою репортажу для мадридської газети «A-бе-се», з якою я співпрацюю, а трохи згодом – книжки, присвяченої аргентинській кризі, у мене з’явилися перші сумніви щодо цього. Передусім щодо Перона, адже про Еву було написано навіть надмірно багато творів, якщо взяти до уваги цей історичний прецедент: вона – розділ у його житті, і після її смерті, як і за життя, люди віддають перевагу пригодам Попелюшки на шкоду масштабній історії Генерала, яка поглинає та перевершує її.

Я припускаю, що живе видовище перонізму, а точніше, незлічених перонізмів, що містить аргентинська політика, стало першою ознакою.

А другою були сни.

Мені почав снитися Перон. Прокинувшись, я не міг пригадати, що відбувалось уві сні, я лише знав, що то був він і ми про щось говорили.

Одного дня до мене навідався Жоан Бенавент, видатний історик, відповідальний за вичерпну реконструкцію життя Генерала, від його народження й до 1946 року. Праця Бенавента, яка нещодавно з’явилась у книгарнях під назвою «Перон, світло і тіні. 1893–1946», одна з найкращих і, поза сумнівів, найдетальніших серед усіх присвячених постаті Перона (великі праці Фелікса Луни, Уґо Ґамбіні, Роберта Поташа і Джозефа Пейджа радше висвітлюють епоху, але в них дуже важко знайти справді живого героя; праця Томаса Елоя Мартінеса написана більш вільно, наче художній роман; а ось праця Бенавента, з одного боку, має всі ознаки літературного твору, а з другого – надзвичайно строго оперує фактами). Жоан Бенавент запропонував (чим зробив мені неабияку честь, адже волів не бачити моїх недоліків) попрацювати разом над періодом 1946–1974 років. Зрештою, цієї співпраці не сталося, і я впевнений, що книжка від цього багато чого втратила, зважаючи на ерудицію та любов Бенавента до деталей. Але саме він наштовхнув мене на думку, що мої сни закликали книжку або ж вказали шлях до неї.

Я обговорив це питання в електронному листі з подругою з Буенос-Айреса, яка могла допомогти мені в цій справі, бо має доступ до архівів і фахівців. Вона відповіла і запитала, чи зацікавлений я у знайомстві з донькою Перона? Я сказав, що, звісно, так, хоча, на мою думку, ця донька була не чим іншим, як міфом, адже хіба це можливо, щоб усі історичні хроніки залишили поза увагою такий факт, як існування доньки чоловіка, який, за офіційною версією, ніколи не мав дітей. Однак, якщо якась особа мала сміливість заявити, що вона донька Перона, вона дійсно заслуговувала на увагу, бо якщо це правда, то може неабияк вплинути на матеріальну та духовну спадщину Аргентини. Духовна не така важлива, тому що харизма за найрідкіснішими винятками не має спадкоємності. Але матеріальної було достатньо для винесення звинувачувального вироку: ця жінка була засуджена, ні вона, ні її претензії не мали права на життя; навколо неї напевне вже кружляли стерв’ятники, які розклювали більшу частину спадку, слуги Марії Естели Мартінес та Карлоса Менема, причепливі залишки ложі Лічо Джеллі. Тоді я уявив й досі уявляю, що таємнича й дуже тонка рівновага конкуруючих сил, що збіглись у тісному сплетінні інтересів убивць, які захопили владу в країні багато років тому, залишила порожнє місце, і що вона залишилася там живою, і так триватиме, допоки раптова подія, непередбачувана, хоча й така, що вписується в закони фізики та метафізики, не порушить рамки напруги.

Минуло кілька днів. Я не питав свою подругу, чи зробила вона щось, аби встановити контакт з донькою Перона. Одного ранку, прокинувшись чи, може, коли я все ще снив Пероном, мене розбудив телефон. Це була вона.

Мені не довелося докладати жодних зусиль, щоб познайомитись і розповісти про свою роботу: вона знала з ким розмовляє, й навіть мала уявлення щодо моєї зовнішності, бо бачила мене по телевізору. Ми домовилися про зустріч за кілька днів в її будинку в Мадриді. Там розпочалася ця книжка. Або ж вона розпочалась у моїх повсякчасно забутих нічних діалогах з Генералом, я не знаю. Вона вже написала свою історію та невдало опублікувала: видавець збанкрутів, а більша частина накладу лишилася на складі. Ми поспілкувались, я прочитав її мемуари, зробив із нею інтерв’ю для газети. І вирішив розповісти все знову.

Дехто вважає, що не варто наново переповідати вже розказану історію. Вони помиляються. Пʼєр Менар, персонаж Борхеса, показав, що немає двох однакових історій, хоча вони й здаються цілковито однаковими. Менар, або Борхес, або обидва. Щоразу як подія або низка подій розповідаються знову, навіть коли читач не дізнається жодного нового факту, він чує варіацію. Либонь не більше, ніж тон, або те чи те слово, або контекст, який, хоча й ідентичний, зустрічається в інший момент часу, ось і модифікація.

Найбільше запам’ятовуються ті історії, які розповідали більше разів, і їх краще пам’ятають не через повторення, а через те, що від однієї версії до іншої вони стають дедалі суттєвішими та визначенішими. На мою думку, сирени з «Одіссеї» не були такими за своїм походженням; у своїх довгих мандрах Одіссей натрапив на фатальну жінку, яка співала, як Лола-Лола, Марлен Дітріх у «Блакитному ангелі». Тільки він не був ані Гнусом, ані Емілем Яннінгсом, це була слабка душа, що втрачає життя через пристрасть, він був героєм, спокушеним чоловіком, який опирається спокусі; і такими величними були його втеча та відраза до невдач й сентиментальних страждань, що при повторному спогаді про його подвиги спокусниця зрештою розмножилась, її голос зробився магічним та множинним, а Одіссей, почувши її, увійшов у вічність як той єдиний, що зберіг розум та волю – збіжні чесноти. І цілком справедливо те, що її було і буде багато, а він був і буде єдиним.

Факти вдосконалюються, довершуються в кожній новій версії, що виникає. Навіть якщо вони ніколи не відбувалися. Історія – це нитка, що зв’язує нас із вічністю. Не події самі по собі, реалістичність яких можна взяти під сумнів, тільки-но вони стають минулим, а саме розповідь про них.

Тому я знову розкажу історію Генерала. Я уважно прочитав і вислухав її. Ця історія сповнена реальних людей, яких ніколи не існувало, та вигаданих персонажів, що про них залишилися документальні докази та переконливі свідчення.

Письменництво – це завжди доля. Якщо Перон переслідував мої сни, то він щось шукав. І коли я почав писати, він більше до мене не навідувався.

Усе це я пояснив своїй подрузі з Буенос-Айреса в електронному листі. З думкою про Еву вона сказала: «Мене тішить, що ти це робиш, але будь обережним, пам’ятай про прокляття». Письменник, відповів я, не може залишити мертвих у спокої, він перебуває у цьому світі саме для того, щоб порушувати їхній спокій.

Коли я вперше ввів привид у роман, мені пощастило почути від великого американського письменника Вільяма Кеннеді, що він постійно розмовляє з мертвими, і це мене заспокоїло. Тому що відтоді це здається мені найприроднішою річчю на світі.

Розділ I. Тінь багатьох тіней

Зло, що вражає Аргентинську Республіку, – це безмежжя; пустеля оточує її з усіх боків, просочується в середину...

Д. Ф. Сармʼєнто. «Факундо»

Легко розповідати про життя людини, особливо якщо її вже немає серед живих. Вона дозволяє вигадувати про себе і приймає те, що про неї говорять. Оповідач вірить, що відомі йому факти й події, які відбувалися в певному порядку, логічні й послідовні та що він відкриває те, що і він сам, і його читачі врешті вважатимуть справжньою долею цієї людини. Ба більше, якби особа, життя якої через цю оповідь стає надбанням громадськості, мала б змогу з нею ознайомитися, вона би переконалася, що всі її вчинки від самого першого кроку на шляху до слави або поразки мали певний сенс, причини та наслідки. Вона могла би стати тільки тим, ким стала, і ніким іншим.

Але Генерал – ні.

Він міг бути будь-ким.

Дійсно, у ньому містилося кілька особистостей: він був і тим, кого інші воліли бачити, і тим, яким він сам хотів бути, і таким, яким інші не хотіли, щоб він був. А ще були вигадані, їх теж подеколи ненавиділи, подеколи любили, а ще кілька таких, яких він сам на дух не виносив, прагнучі не бути схожим на них. Але всі ці особистості були там, всередині нього, і час від часу з’являлися, щоб зробити його нещасним.

Здається, легко воскресити в пам’яті жахливу тінь, а надто якщо ця тінь є тінню нації – її найстрашніше, найжахливіше та найжорстокіше обличчя – і має тло, жертв, якихось ворогів, безперечні злодіяння, і вона проживає це зло як епічну поему, прагнучи зупинити час кров’ю і вогнем. Але тінь Генерала – це не жахлива тінь. Це складна і заплутана тінь, яка інколи сповільнює, а інколи пришвидшує перебіг часу. Це тінь багатьох тіней. Він не постане, як Факундо, щоб пояснити таємне життя та внутрішні конвульсії, що розривають нутро шляхетного народу. Він – ні. Безмежжя, самотність і пустеля оточують його з усіх боків і проникають усередину. Не в країну. В середину нього.

Його переслідує водночас кумедне та страшне. Це те, що об’єднує його з країною більше, ніж любов. Ті, хто досліджує присвячені йому газетні статті, записи, новини, виступи, зафільмовані інтерв’ю, постійно з цим стикаються.

Іполіто Баррейро (2000) опублікував світлину доньї Хуани Соси, його матері, зроблену в її будинку. Світлина нечітка, видна заледве половина жіночого обличчя, навіть не профіль. Вона біля вікна. Видно її руки, вона ніби аплодує. За парапетом із зовнішнього боку стоїть чоловік у костюмі. Голова старої якраз на рівні литок її супутника, чи її зброєносця, чи, може, секретаря, чи когось іще. Подалі від нього юрба: зачаровані, усміхнені, зацікавлені обличчя чоловіків і жінок різного віку дивляться на будинок. Так, сеньйора аплодує їм. Світлину супроводжує такий текст: «Сеньйор Рокамболь Аедо звертається до натовпу, що зібрався перед будинком доньї Хуани». Дивовижно. Нікого не називають Рокамболем. Це неможливо. Це те саме, як назватися Сандоканом, чи Арсеном Люпеном, чи Шерлоком Голмсом, чи Фу Манчу. Сандокан Аедо. Фу Манчу Аедо. Але навколо Генерала все здається неможливим. Точніше, все має фантастичний присмак.

Перон, кілька Перонів, що живуть у Пероні та ніколи не дістають згоди – майже з кожним з нас (якщо не брати до уваги вже зовсім примітивних) час від часу відбувається те саме. Появу такого імені, як Рокамболь Аедо, важко уявити як в академічній біографії, так і в більш-менш достойному романі. Неймовірний персонаж. Однак зненацька це ім’я перегукується з деякими мешканцями темряви Генерала: з Лопесом Реґою, з Ісабель, яка піклувалась, як покласти ляльку разом з тілом Евіти в Мадриді, щоб та не плакала вночі. Воно також буде доречним під час тих гротескних церемоній, що виснажливо повторювались у його останні роки, хто завгодно може зватися так, як спаде на думку. Брат Даніель, наприклад. Хтось скаже, що це вже був не Перон. Ні, це також був Перон. І якщо згадати все відоме (принаймні те, що вважається відомим) і невідоме про його життя, можна дійти висновку, що цей Перон має глибинне походження.

Тінь багатьох тіней. Офіцер розвідки, за словами біографів, прихильних чи ні, тлумачів чи недоброзичливців, він побував у Чилі, в Європі на початку Другої світової війни та в дні державного перевороту ГОУ (Групи об’єднаних офіцерів). Шпигун, можливо, дуже ефективний. Чоловік, звиклий до таємниць, який усвідомлював, що таємниця – це фундамент влади, безумовно, інформація також, але передусім таємниця.

Розділ II. Покарати народ

Плавання – це передусім самотність.

Ніна Живаневська, чемпіонка світу з плавання

Перон був майстром таємниць. Ніхто досі не може, й не думаю, що колись зможе, слушно оцінити, ані який вплив він мав у армії, перш ніж стати президентом, ані якою насправді була його здатність приймати рішення під час послідовних державних переворотів, включно з тим, унаслідок якого його було скинуто. Донедавна навіть справжні обставини його народження залишалися таємницею; до речи, ніхто не може засвідчити, коли він сам про них дізнався. За життя в нього було чимало різних жінок, принаймні дві з них свого часу були його законними дружинами. Утім, неможливо визначити, чи кохав він бодай якусь із них. Він казав, що між ним і Евою Дуарте існувала велика прихильність, погодьтеся, занадто слабке слово, хоч би як його використовувати, і лише в листі до Домінго Мерканте (спершу я хотів написати «до свого друга Домінго Мерканте», але, трохи поміркувавши, облишив цю ідею, бо дружба становила для Перона вельми відносну цінність) він називав її жінкою, яку «я обожнюю». Навіщо нав’язувати сумнівні припущення щодо почуттів? Лише автори зразкових життєписів Перона безсоромно стверджують, що він кохав, а той чи той індивід був його другом або ж він був його другом. Він був військовим, вихований армією більше, ніж власною родиною, якої, можливо, соромився, тому закохувався й розлучався він по-військовому: уникливо, без наслідків, мимохідь. Військовий не може відокремити дружбу від ієрархії.

Головною лишається таємниця. Стратегія і тактика. Влада і шлях до неї з усіма зупинками. По-християнськи, аби робити добро іншим. І вже не надто по-християнськи, адже благодійник водночас є й безжальним захисником блага, а тому індивід чи народ, вельми імовірно, будуть змушені за це благо заплатити. Тож будьте обережними – ціна може виявитися завеликою.

На останньому етапі війни Гітлер вирішив, що оскільки німецький народ зазнав поразки, він не заслуговує на подальше нормальне життя. Він попереджав про це, але чи то його мало хто слухав, чи то не надто у це вірили, чи то були переконані, що їх неможливо розгромити. Гітлер видав так званий наказ «Нерон» від 19 березня 1945 року:

Усі військові, транспортні, комунікаційні, промислові об’єкти й об’єкти постачання мають бути знищені, а також будь-яке майно на території Рейху, яким ворог може у будь-який спосіб скористатися негайно або в короткий термін задля продовження боротьби.

Себастіан Гаффнер повідомляє (2002), що Шпеер занотував своєрідне пояснення, на яке спромігся Фюрер, наче він ще міг щось пояснити:

Якщо війну програно, нехай загине і народ! Нема чого зважати на ті основи, які потрібні народу для його примітивного подальшого життя. Натомість краще самим зруйнувати їх. Адже наш народ виявився слабкішим, а майбутнє належить винятково найсильнішим, народам Сходу. Ця боротьба полишає за собою лише нижчих створінь, оскільки найкращі пали.

27 листопада 1941 року він заявив:

Я думаю про це з абсолютно холодним розумом. Якщо настане той день, коли німецький народ не буде достатньо сильним і жертовним, щоб проливати свою кров заради власного існування, я волію, щоб його розтрощили та винищили інші потужніші сили. Щодо мене, я тоді не проллю жодної сльози за німецьким народом.

В автобіографічній розповіді, записаній на плівку під час його вигнання в Мадриді, розшифрованій та опублікованій після його смерті такими журналістами, як Торкуато Лука де Тена, Луїс Кальво, Естебан Пейкович [Перон, 1976], Перон пояснив своє рішення не чинити спротив державному перевороту, що усунув його від влади в 1955 році:

...З іншого боку, наш народ, який виступав проти експлуатації, жертвою якої був більше сторіччя, й отримав величезні переваги, мав би з більшим ентузіазмом захищати отримане. Але не захищав, бо більшість становили, як в нас кажуть, «люди-шлунки». Вони думали шлунками, а не головою та серцем! Я побачив цю картину і подумав, чи варто мені бути святішим за папу римського й пожертвувати всім заради цих сеньйорів, які не хотіли нічим жертвувати заради себе. Ця невдячність змусила мене дійти висновку, що віддавати завоювання та виконувати вимоги народу, який не здатен їх захищати, лише гаяння часу […] Я міг би скликати людей, видати їм зброю. Але що б сталося? Я змусив би вбити тисячі осіб, аби захистити те, що ці тисячі не мали наміру захищати? Також мене розчарували спілки. Було підготовлено загальний страйк, але вони не вийшли […] Вони намагалися залагодити все з тими, хто таки прийшов. Спостерігаєш усю цю картину й думаєш: «Але ж я так багато працював, багато чим жертвував заради цього?» Тож я дійшов висновку, що аргентинський народ заслуговує на жорстке покарання за скоєне. Що він його й має. Він зараз голодний і зневірений. Це та вдача, на яку він заслуговує. Нинішні роки болю змусять його отямитися. Це правда. […] Це була зграя боягузів, які не хотіли боротись ані на одному, ані на іншому боці, за винятком купки наївних, які віддали своє життя. Народи мають таку вдачу, якої заслуговують!

Безсумнівно, Перон, на відміну від Гітлера, не був ані божевільним, ані самогубцем і вірив передусім у владу, а не в особисту велич. Натомість він був людиною здорового глузду, занадто розсудливою щодо своїх бажань та інтересів, тож, звичайно, не готовою добровільно вкоротити собі віку. Однак, коли він повертався до Аргентини, щоб стати президентом утретє, він був свідомий того, що залишається без піклування доктора Пуйберта, а його здоров’я опиняється в руках його тодішньої нікчемної жінки та її бридкого секретаря, що врешті-решт і прискорить його смерть. Варто запитати, чи було його бажання покарати аргентинців, віддавши їх на поталу цим двом монстрам, сильнішим за інстинкт самозбереження.

На початку вісімдесятих років я брав інтерв’ю в доктора Пуйберта в його клініці в Барселоні. Темою розмови був не Перон, а Фідель Кастро, оскільки лікар опікувався також кубинським диктатором і був почесним головою Товариства солідарності з Кубою, яку палко підтримували каталонські ліві. Природно, що під кінець розмови ми заговорили про Перона. Пуйберт розповів мені, що попереджав Генерала, що в Буенос-Айресі він проживе менше, ніж у Мадриді. «Так, я знаю це, – переповів він слова Перона, – але мушу поїхати, бо Кампора звільнив усяку наволоч». Невідомо, як було це сказано, але зміст саме такий. Ці слова унаочнюють один з болючіших висновків, що його непокоїв: влада не може належати масам, і його страх перед хаосом. Безсумнівно, уявлення про те, що народи не здатні на самоврядування, випливає із суперечливої формули «дати їм завоювання та можливість протестувати». А страх перед хаосом керував усім його існуванням[1]. Очевидно, що, навіть перебуваючи разом з найближчими людьми та членами родини: з Ісабель і Лопесом Реґою, або з Пуйбертом, або з Евітою, або з першою дружиною, а також у колі випадкових друзів, товаришів по зброї, політичних сподвижників, молодиць зі Спілки студентів середніх закладів освіти, які займалися спортом в Олівосі, самотність, яка його оточувала, була постійною та абсолютною. Можливо, тому, що виняткові професії – а влада така – завжди вимагають самотності, будь то виживання в політиці, перемога в спорті або кар’єра в чому завгодно, від математики до спіритизму.

Ось на цьому місці мене могли б звинуватити у тому, що я занадто критично ставлюся до Генерала, й дорікнути за цитування «Автобіографічної розповіді», записаної та складеної, принаймні номінально, Лука де Теною, Кальво та Пейковичем. Але я впевнений, що цього не станеться, адже ніхто не сумнівається в цінності подібних документів. Я також не мав сумнівів щодо їх використання як належного джерела, допоки поштою, а потім і телефоном не зв’язався з Естебаном Пейковичем і не дізнався, як ця книжка була створена.

Десь наприкінці шістдесятих за вказівки Хосе Лопеса Реґи Генерал записав кілька годин особистої історії, він відповідав на запитання швейцарського журналіста, чи то, може, чоловіка, що стверджував, що він журналіст і швейцарець, чи то, може, секретар казав, що той журналіст і швейцарець. З тих чи тих причин Перон прийняв рішення, що публікація цих матеріалів недоречна, принаймні саме тоді, тому просто сховав записи в коробку з-під взуття.

У той час Перон мав звичку зустрічатися з деякими друзями, серед яких виділявся журналіст Еміліо Ромеро, тодішній директор газети «Пуебло», в домі актриси Ніні Монтіан, яка отримала свій момент слави в кіно на початку сорокових. Справжнє ім’я Монтіан Елена де Ампудія, вона була донькою генерала Ампудії, глави так званої п’ятої колони в Мадриді під час громадянської війни, тобто видатною особистістю, справжнім героєм режиму. Лука де Тена згодом розповість Пейковичу, що, коли Генерал повернувся до Аргентини, ця жінка попросила в нього якійсь особистий сувенір і він подарував їй плівки. Ймовірно, так вона пояснила появу цих записів, коли Лука де Тена, спритний журналіст, тодішній власник «А-бе-се», їх купував.

Лука де Тена обрав кількох висококваліфікованих друкарок, яким він абсолютно довіряв, і вони кілька днів майже цілодобово працювали над розшифруванням плівок. Робилося це в умовах повної таємності, щоб чутки не дійшли до вух журналістів. Також він покладався на сумлінність директора своєї газети Луїса Кальво. Саме під час цієї роботи до Мадрида прибув Естебан Пейкович, він утік із Буенос-Айреса з усією родиною, тож шукав роботу. Він запропонував свої послуги й «А-бе-се». Хтось у редакції згадав, а відтак нагадав Лука де Тені, що саме Пейкович першим взяв інтерв’ю у Перона, коли останній перебував у вигнанні. З цього інтерв’ю навіть народилася книжка «Привіт, Пероне» [Пейкович, 1965], яка висвітлювала події «до» та «після» присутності Генерала в політичному житті Аргентини. Гарною ідеєю було зателефонувати йому, поділитися враженням і запропонувати долучити його матеріали до книжки, яка вже готувалася до друку. Зрештою Лука де Тена придбав у Пейковича права на відтворення його книжки. І далі продовжив працювати з Луїсом Кальво. Коли ж була готова перша коректура для виправлення, він зателефонував Пейковичу зі свого будинку на Майорці та запросив до себе, щоб разом її прочитати, зобов’язавшись оплатити квитки на літак і проживання для нього та дружини. Пейкович поїхав, прочитав те, що було, не прослухав жодного запису, зробив кілька зауважень – і все. Більше він ніколи не бачився з Лука де Теною.

Ця книжка вийшла за авторства трьох осіб, але участь Пейковича була мінімальною. І це помітно, бо в тих уривках тексту, де не міститься пряма мова Перона, в тих загальниках, що слугували для поєднання частин між собою, відчувається приголомшлива відчуженість від аргентинської історії. І незважаючи на всю очевидність того, що читачами майбутньої книжки будуть переважно аргентинці, двоє іспанських укладачів подбали, щоб мова Генерала була традиційною кастильською, що просто смішно. Сімдесятирічний чоловік, який завжди гордився своєю нацією, навряд чи змінить свою мову менше ніж за десятиріччя, тим паче що він постійно розмовляє зі співвітчизниками.

Чи можна використовувати текст такого сумнівного походження як надійне документальне джерело? Так, юридично це можливо. Але це походження пояснює ті численні відтінки дискурсу, які на перший погляд можуть здивувати. Прослуховування записів саме по собі нічого не гарантує, тому що голос Перона був занадто відомим і його можна було з легкістю зімітувати, тому неможливо підтвердити автентичність без попередньої експертизи інших записів, справжність яких перевірена й не викликає сумніву. Крім того, необхідна повна експертиза, бо можлива часткова фальсифікація. Ніколи не буде достеменно відомо, як вони насправді потрапили до рук Монтіан. Якщо правда те, що Генерал сам віддав їх, то варто спитати, чому, навіщо, може, щоб зберегти від чогось або когось, і наскільки він передбачав їхню долю. Якщо ж він їх не віддавав особисто, варто спитати, хто і для чого їх віддав. І якби то був Лопес Реґа, чи то за власної ініціативи, чи то від імені Генерала, то потрібно було б перевірити всі слова та звуки, аж до останнього подиху. Якісь плівки (припускаю, навіть більшість з них) автентичні, тобто Генерал до певного моменту записав свої спогади. Інші ж ні. Як визначити які? Хіба що щоразу питати себе, чи прочитане в книжці суголосно з постаттю Перона, і залишати поза увагою відверто сумнівні факти. Це трапляється з усіма джерелами, так трапилось у випадку Перона.

Розділ III. Забуте народження

Великою хранителькою чеснот, на яких міцно трималося все родинне виховання, безперечно, була мати.

Хосе Альварес Хунко. «Імператор Паралелі»

Мало минути двадцять років після смерті Перона, щоб на світ вийшов секрет його народження. Згадана автобіографічна розповідь [Перон, 1976] була зроблена Пероном, коли йому вже виповнилося сімдесят років, тому навряд чи вона могла бодай на щось вплинути, тож навіщо йому було брехати. Він наполягав на тому, що його брат був на чотири роки старший за нього. Отже, якщо Маріо Авеліно Перон, або Авеліно Маріо (за першим ім’ям він був хрещений, а за другим – внесений до реєстру), перший син його батьків, народився 30 листопада 1891 року, то сам Хуан Домінго не міг з’явитися на цьому світі раніше за кінець 1895 року. Генерал завжди засвідчував саме цю дату, мабуть, вона видавалася йому щасливою. «У великому будинку на вулиці Буенос-Айрес у містечку Лобос уранці 8 жовтня 1895 року на світ з’явився другий син подружжя Соса-Перон». Так писав Енріке Павон Перейра [1952], його офіційний біограф. Саме цей текст було опубліковано в кульмінаційний для влади пероністів момент (на той час Евіта була ще жива, хоча й дуже хвора) і мав на меті радше приховувати, аніж відкривати правду. Згодом Павон Перейра у книжці «Я, Перон» [1993] (у ній він також виводить величну постать Ауґусто Роа Бастоса на тлі тогочасних перипетій), яку написав і видав майже через двадцять років після смерті головного героя, все ж таки визнає свою брехню і наводить, хоч і з певним лукавством, точну дату його народження.

І якщо правда така: він народився не в Лобосі, не 8 жовтня 1895 року і не був сином подружжя в строгому сенсі, то неправда те, як стверджує Павон Перейра у своє виправдання, що батько не надавав особливого значення офіційній реєстрації, на яку погодився лише через два роки і, безсумнівно, після значного тиску. Принаймні, таку версію приписують Генералові. Утім, не варто цілковито довіряти біографам, а поготів офіційним, ними завжди рушить або прихильність до героя, або ненависть, або образа. У ставленні Павона Перейри до Перона, чий інтелект останній, до речі, оцінював не надто високо, але тримав його біля себе за беззаперечну собачу відданість, завжди переважали прихильність і захоплення.

Інший дослідник минулого Перона, доктор Іполіто Баррейро, теж настільки відданий, що, попри свій науковий ступінь, часто впадає в гріхи агіографії. Оскільки він був особистим лікарем лідера і знався на маловідомих аспектах його життя, то саме йому належить підтвердити надійними документальними доказами те, що нині є громадським надбанням. Отож Хуан Домінго Перон народився в Роке-Пересі, округ Саладільйо, на бідному ранчо, 7 жовтня 1893 року, на двадцять три місяці пізніше за свого брата Маріо Авеліно, у корінної поселенки Хуани Соси. Будинок, де він народився, зберігся, зараз на ньому встановлена меморіальна дошка із зазначенням того, що це родове помешкання Генерала. На церемонії відкриття була присутня його донька Лусія Віргінія Перон, яка, згідно з аргентинським законодавством, все ще є Мартою Сусаною Ольґадо. (Поки я пишу ці рядки, вона очікує на результати тесту ДНК. Цілком імовірно, що ще до того, як моя книжка побачить світ, результати будуть нарешті оприлюднені, тож їхнє споріднення підтвердиться. Можливо. А можливо, і ні.)

Жоан Бенавент здійснив власне дослідження, результати якого становили зміст його великої книжки про Перона [2004]. Він також зазначає дату 1893 року і місце народження Генерала, як і його індіанське походження. Так само, як і Лусія Перон в своїх мемуарах.

Здається, що решта біографів не була зацікавлена у такій правді. Незрозуміло чому.

Може, тому, що індіанець у 1893 році був ніким і нічим, а про індіанку годі й казати. До того ж Хуана Соса Толедо не була одружена з батьком своїх синів. Тож Перон, позашлюбна дитина індіанки, був менш ніж нічим. Це важливо, враховуючи, чого досяг цей чоловік.

Хуана Соса Толедо народилася в 1875 році. Іполіто Баррейро [2000] дуже ретельно дослідив її родовід. Її батьком був Хуан Іренео Соса, етнічний індіанець кечуа, який приїхав із Сантьяго-дель-Естеро до провінції Буенос-Айрес. Він був гаучо, які становили більшість населення пампасів. Хоча за три роки до народження Хуани культура гаучо майже зникла, у 1872 році було опубліковано поему «Мартін Фієрро», головний герой якої, що уособлює незлічений досвід сільських пеонів, перетворився на епічний архетип. Водночас набуває чинності закон про дротяні огорожі для розмежування володінь, що поклав край безладному відгінному скотарству і полюванню на корів заради їжі. Фронтир зник до 1880 року, з другою пустельною кампанією генерала Рока, який остаточно підкорив корінні племена, за винятком нечисленних тобa та мокові у зоні Чако, які воювали за свої землі майже до 1900 року. Хуан Іренео Соса був гаучо, до того ж не з найпокірніших. Він був бойовим товаришем легендарного Хуана Морейри, який загинув від рук поліції. А дід Генерала знайшов свій кінець у бійці наприкінці 1891 року чи на початку 1892-го. Обидва пали зі зброєю в руках.

Матір’ю Хуани Соси Толедо була Мерседес Толедо Ґауна, яка, своєю чергою, була донькою Вікторії Ґауни, корінної поселенки Асуля, яка народилась у 1820 році, а померла 30 серпня 1872 року, ще до появи на світ її онука. Вікторію примхи долі занесли до району Фортін-де-Лобос. Як звали її батьків, невідомо.

Мерседес Толедо Ґауна та Хуан Іренео Соса жили у так званій зоні де-Лас-Кінтас, нині ця територія забудована. Вона мала сімох дітей, що згадує і доктор Баррейро [2000]: Хуана Соса Толедо (1875–1953); Марія Луїса де-лас-Мерседес-Толедо (21 травня 1880–1935); Мануела Аполонія Толедо, народжена 9 лютого 1882 року від невідомого батька; Амансіо Іренео Толедо, відомий як «Ель Туерто Мора» (ісп. el Tuerto Mora – досл. «Одноока пуля») (10 лютого 1884); Педро Пабло Толедо (7 червня 1886); Франсіска Кармен Толедо, зведена сестра Хуани (14 липня 1887), одружена з таким собі Аґірре, хрещена мати Генерала, від шлюбу й до смерті мешкала в містечку 25-де-Майо (25 Травня) у провінції Буенос-Айрес; Антоніо Толедо, народжений 25 травня 1891 року, менш ніж за шість місяців до свого племінника Маріо Авеліно.

Мерседес Толедо Ґауна мала сестру Онорію (тітку Онорію) і брата Хосе Артеміо Толедо (за словами деяких дослідників, згодом трапиться так, що він стане домоправителем свого внучатого племінника, військового), що одружився з Бенітою Ескудеро.

Історія з боку батька починається в Європі. Ось як її розповідає сам Генерал:

Мій прапрадід був медиком, сардинським лікарем. Прізвище Перон вельми поширене в Іспанії, Італії та Франції, можливо, через те, що Сардинія, звідки воно родом, була окупована цими трьома державами. Королівство Сардинія (королівство дуже впертих людей) складалося з острова Сардинія, Генуї та П’ємонту. Безумовно, якби моє прізвище було італійського походження, ми б звалися Пероні. Тому, можливо, я є нащадком іспанців, які оселилися на Сардинії в епоху, коли Іспанія окупувала острів (іспанське домінування на Сардинії завершилося на початку XVIII століття). За часів Наполеона сардинці боролися за незалежність острова. Хтось із них пішов у гори воювати, а побачивши, що зазнали поразки, емігрували. Прихильників незалежності називали дисидентами. Одним із цих сардинських дисидентів був Домінго Перон, син медика, який емігрував до Буенос-Айреса в 1860 році. Я гадаю, що він був сенатором. Багато років тому в мене вдома висів портрет цього мого прадіда, вдягненого в чорне, з мереживним коміром. У Буенос-Айресі він відкрив кілька взуттєвих магазинів та імпортував взуття з Італії. Його син (тобто мій дідусь з батьківського боку) був одним із найвідоміших лікарів у Буенос-Айресі. Крім того, він був політиком: депутатом, сенатором і президентом Національної ради з питань гігієни, яка була еквівалентом того, що зараз є Міністерством охорони здоров’я. Він брав участь у парагвайській війні. А ще прославився тим, що першим в Аргентині почав впроваджувати антирабічну вакцину [Перон, 1976].

В іншій частині[2] він повторює те саме, але додає дещо про родину матері:

…Як і все на цьому світі, моє життя має початок. Цим початком була моя мати. Вона походить з іспанців: Толедо Соса. Вони належали до четвертого покоління аргентинців. Моя бабуся мені розповідала, і я досі це виразно пам’ятаю, що, коли Лобос був лише малим фортом, вони вже мешкали там. Зазвичай, коли стара розповідала, що свого часу перебувала у полоні в індіанців, я її запитував: «Тож що, бабусю… я маю індіанську кров?» Знаєте, мені дуже подобалася ця думка. Я і справді гадаю, що в мене є й крихта індіанської крови. Погляньте на мене: високі вилиці, густе волосся… – справжній індіанський типаж. І я відчуваю гордість за своє індіанське походження, тому що вірю, найкращими чеснотами наділений простолюд. Я не вірю в розвинених людей. Є лише хороші та погані люди. Це єдині категорії, які я погоджуюся визнати. Більш розвинена людина може стати більш порочною, ніж людина простого походження, тому що чим більше у людини інтелекту, чим більше економічних і культурних засобів, якими вона користується... тим більше небезпеки вона може завдати іншим.

Зараз ви, мабуть, спитаєте мене про батька. Мій батько не був простолюдином. Мій дід по батькові був лікарем родин аргентинських олігархів, досить відомим. Депутат, сенатор, президент Національної ради з питань гігієни, старший лікар парагвайської армії... У нього було міцне економічне становище. Великий контраст з родиною моєї матері, єдине багатство якої становила м’ясна крамниця в Лобосі. Мого діда шанували. Він був естансьєро[3], мій батько також… Повторюся, на мою думку, найкраще в країні – це народ. Усе решта, моя люба, поділяється на дві категорії: хороше і погане.

Коли все життя приховуєш справжні обставини свого походження, бо правда, якщо відкриється, коштуватиме кар’єри чи позначиться на добробуті, майже напевно виникає звичка брехати. Згодом той, хто вдається до такої брехні щодо свого минулого, так чи так починає сам у неї вірити, та ще й прикрашати й прикрашати її всілякими новими деталями. Поза сумнівом, саме так чинив Перон, до того ж не обтяжуючи себе зайвою обережністю, попри те що його численні вигадки й відверто фантастичні твердження досить легко було перевірити й спростувати.

У згадуваних записах, розшифрування яких ми щойно відтворили, він припускається безлічі неточностей, заперечень і звичайних вигадок. Цілком імовірно, що його прапрадід був лікарем і сардинцем. До речі, наприкінці XVIII століття лікарів було не надто й багато, тож було б доволі легко переглянути відповідні реєстри, чого, здається, ніхто донині так і не зробив. Можливо, що його прадід, син цього міфічного сардинського лікаря, чомусь народжений в Генуї в 1808 році, на ім’я Маріус, і був дисидентом, що й стало причиною його еміграції, але це жодним чином не могло статися аж у 1860 році, адже він помер у 1856-му в Буенос-Айресі, і в цьому ж місті 17 серпня 1839 року народився Томас Ліберато Перон, дід Генерала.

Мати Томаса Ліберато, Анна Гʼюз Маккензі (1818–1877), тобто прабабуся Перона, мала шотландське походження, хоч і народилась у Лондоні. Томас Елой Мартінес [1993] зазначає (я наводжу його думку, незважаючи на те що його робота не гарантує щонайменшої точності, що він сам неодноразово підкреслював, до чого я ще звертатимусь більш детально), що такий собі Педро Перон значиться в пасажирському реєстрі від 1823 року, а дехто на ім’я Домінго Перон прибув до порту Буенос-Айреса з Монтевідео в 1848 році.

«Я гадаю, що він був сенатором», – каже Перон про свого прадіда, але не уточнює, де саме. Це дає привід сумніватися, а чи колись висів у якомусь із його домів портрет того чоловіка, вдягненого в чорне, з мереживним коміром. Якщо так, то це могло бути тільки в домі бабусі Дуті, про яку ми поговоримо за мить.

Так чи так, скидається на правду, що Маріус Перон був торговцем взуття, до того ж вельми успішним, адже у середині XIX століття домігся, щоб його син Томас Ліберато вивчав медицину. Цілком схоже на правду й те, що Томас Ліберато був одним з найвідоміших і найшанованіших лікарів Буенос-Айреса, а також видатним хіміком. Він помер 1 лютого 1889 року, Перон його не застав.

Імовірно, в 1871 році, коли йому виповнилося 32 роки, він стикнувся з епідемією жовтої лихоманки, що спустошила місто, і, так само як і Луїс Марія Драго, Мануель Монтес де Ока та інші відомі лікарі того часу, рекомендував ізолювати хворих. Це була величезна трагедія: хвороба забрала безліч життів, навіть довелося закласти новий цвинтар (сьогодні це найбільше у столиці кладовище Ла-Чакаріта). І попри те що від страшної хвороби померли такі видатні постаті, як Франсіско Хавʼєр Муньїс, знаний фахівець з інфекційних захворювань; Лусіо Норберто Мансілья, герой битви на Вуельта-де-Облігадо; і доктор Роке Перес (на його честь названа місцина, де народився Перон), який очолював Народну комісію боротьби з жовтою лихоманкою, все ж до прихильників ізоляції хворих влада не прислухалася.

Звісно, те, що Томас Ліберато Перон перебував під час епідемії в Буенос-Айресі, ще не означає, що він грав провідну чи бодай якусь помітну роль у її подоланні. У досить ретельній статті Міґеля Анхеля Скенни [1967] «Жовта лихоманка в Буенос-Айресі», в якій, серед іншого, наведено фрагменти щоденника свідка трагедії Мардокео Наварро, який занотовував хроніку поширення лиха, включено повний перелік імен і портрети усіх членів Народної комісії боротьби з жовтою лихоманкою, але доктора Перона ви там не знайдете. Натомість можете прочитати таке:

За переписом 1869 року, в Буенос-Айресі практикувало 160 лікарів, тобто менше одного на тисячу населення. Частину з них на початку епідемії немов вітром здунуло, вони передусім рятували власні дорогоцінні персони. Більшість із тих, що залишилися, перемістилася на околиці. Вони поверталися на службу вдень, а з настанням ночі покидали місто. І врешті-решт, десь 50 чи 60 лікарів [з них 36 – члени комісії] весь час перебували в місті, вони відчайдушно боролися зі смертельною хворобою та цілодобово допомогли величезній, постійно зростаючій, кількості хворих. Вони шанували клятву Гіппократа. На жаль, багато з них померло, виконуючи свій обов’язок.

Цікаво, до якої групи належав доктор Перон? Це запитання, на яке мають відповісти дослідники у майбутньому, якщо зможуть.

Згадувані події сталися після битв під Сепедою та Павоном, що відбулися в 1859-му та 1861 році відповідно. На час першої битви молодий Перон був іще студентом і брав у ній участь як лікар-практикант. А ось до кампанії Мітре він долучився вже як хірург.

Але війна у Парагваї, на яку натякає Генерал, тривала у 1865–1871 роках, саме за цих років його дід спочатку захистив дисертацію з судової медицини на тему отруєння миш’яком, а після цього очолював кафедру хімії на факультеті точних наук (1867) і кафедру судової медицини на медичному факультеті в Буенос-Айресі (1870).

Аби уявити соціальну прірву між родичами Перона з материного та з батькового боку, зазначимо, що в 1874 році, коли поліція полювала на соратника Хуана Іренео Соси, злочинця Морейру, пізніше міфологізованого народним театром як несправедливо переслідуваного героя, уряд відправив Томаса Ліберато Перона на стажування до Парижа зі стипендією в тисячу песо на місяць і зробив його почесним академічним членом факультету фізико-математичних наук.

За Іполітом Баррейро, з чиєї праці взято більшу частину цієї інформації, доктор Перон працював у Бюро патентів на винаходи, у Раді громадської гігієни (хоча і не був її президентом), у медичній асоціації Буенос-Айреса як інспектор аптек та солеварень і навіть був депутатом, лише неясно, чи від федеральної столиці, чи від провінції Буенос-Айрес. В своїй книжці «Я, Перон» Павон Перейра йде за нестримною фантазією Генерала й робить його сенатором-мітреїстом від провінції Буенос-Айрес, і не лише президентом Національного департаменту гігієни, а й його засновником, а ще старшим військовим лікарем під час війні в Парагваї. «Також він здійснив кілька місій за кордоном, – додає автор, – насамперед у Франції, де жив кілька років».

Інститут Пастера в Буенос-Айресі навів дані щодо антирабічної вакцини (електронна публікація на www.pasteur.secyt.gov.ar/historia.html), згідно з якими у червні 1884 року консул Аргентини в Лондоні дон Мануель Ґарсія повідомив міністрові закордонних справ пану Франсіско Ортісу таке:

Засіб від водобоязні, відкриття доктора Пастера. Аргентинська делегація, Лондон, 19 березня 1884 р. Пане міністре, я вважаю телеграму «Таймc», короткий зміст якої тут наведено, такою важливою, що, аби не втратити посаду, поспішаю надіслати її вам і змушений зробити це без попереднього перекладу, як мені б хотілося. Мануель Р. Ґарсія.

Зі свого боку, Хосе К. Пас, повноважний посол Аргентини в Парижі, і група аргентинських лікарів і учених, що проживали у Франції, серед яких був доктор Десідеріо Фернандо Давель, який вдосконалювався в педіатрії, зацікавилися експериментом Пастера. Доктор Давель, наймолодший з аргентинських лікарів у Парижі, став першим іноземцем, який брав участь у дослідженнях Пастера. 6 липня 1886 року законодавча влада провінції Буенос-Айрес видала закон, згідно з яким доктор Давель отримував 200 національних песо щомісяця протягом року для вивчення в лабораторії Пастера щеплень проти сказу та сибірської виразки, та зобов’язувала доктора Давеля представити виконавчій владі детальний звіт за результатами своїх досліджень. Це не були аж надто великі гроші, але Давель погодився й почав працювати з Пастером. Потім він повернувся в Аргентину. На нього не чекала тріумфальна зустріч, а його пропозицію створити Інститут боротьби зі сказом було відхилено. Відтак доктор Давель створив лабораторію в своєму власному будинку на вулиці Соліс, 236, оснащену сучасними німецькими інструментами, наданими доктором Карлосом Мальбраном. Саме там була вперше виготовлена й досліджена антирабічна вакцина. 4 вересня 1886 року перше щеплення вакциною зробили трьом уругвайським дітям, яких вкусив скажений собака. Наступного дня газета «Ла-Пренса» опублікувала таку новину: «Заснування Інституту Пастера, антирабічна вакцинація. Доктор Давель робить перші підшкірні ін’єкції дітям, які приїхали з Монтевідео, їх вкусив собака: Хосе Пінедо, 13 років, укус на одній руці; Басіліо, 11 років, укуси на обох руках; Ельвіра, два з половиною роки, легкі укуси». Ця подія проклала шлях для підготовки та застосування вакцини у закладах Громадської допомоги. У серпні 1887 року доктор Давель надіслав представнику уряду провінції Буенос-Айрес доктору Франсіско Сеґі доповідь про метод доктора Пастера під назвою «Сказ і метод Луїса Пастера задля його запобігання», яку опублікувала газета «Ель-Діа» в Ла-Платі (26 сторінок). 14 вересня 1894 року о 16:00 лабораторія Пастера справила новосілля у будівлі, розташованій на вулиці Морено, 1959, між Комбате-де-лос-Посос і Саранді, спеціально побудованій муніципальним урядом під керівництвом доктора Федеріко Пінедо. Так було вшановано восьму річницю першої вакцинації, проведеної в Буенос-Айресі доктором Десідеріо Ф. Давелем. Доктор Давель, засновник і директор лабораторії Пастера, виконував свої обов’язки у 1886–1900 роках, під час президентства Міґеля Хуареса Сельмана (1886–1890), Карлоса Пеллеґріні (1890–1892), Луїса Саенса Пенья (1892–1895), Хосе Е. Урібуру (1895–1898) і Хуліо А. Рока (1898–1904). Тож вакциною спочатку нехтували (це важко зрозуміти, адже в країні одним з головних напрямів економіки було розведення великої рогатої худоби), але в жодному разі вона не зазнавала переслідувань. І, як ми бачимо, доктор Перон не мав до неї аж ніякого стосунку.

А зараз перейдемо до другого твердження Генерала, згідно з яким донья Хуана Соса має іспанське коріння. Нібито, коли Лобос був лише невеличким фортом, бабуся Мерседес перебувала у полоні індіанців, а його дід був лікарем родин аргентинських олігархів і вельми заможною людиною, естансьєро, як і його батько, а мати мала… м’ясну крамницю в Лобосі! Тут фантазія Генерала дещо вирує. У пошуках чого? Вищого соціального походження, ніж воно було насправді? Виправлення минулого? Усе це, звісно, було зайве. Те, що Томас Ліберато був естансьєро, не важило більше, ніж те, що він був хорошим лікарем, і не рятувало Маріо Томаса Перона від жалюгідної реальності: Маріо Томас уособлював покоління, що вироджується, в сім’ї, яка намагалася підвестися вище соціальною драбиною. Звісно, Генерал не міг приховати свою індіанську зовнішність, яка з плином часу ставала більш виразною (на момент інтерв’ю йому було вже за сімдесят), тож вельми вчасно віднайшлася бабуся у полоні, та не якась дальня бабуся, а саме бабуся Мерседес.

Кастильська вигадка, поза сумнівом, бере початок в офіційній біографії Павона Перейри [1952]:

Також вихідцями зі Старої Кастилії були батьки дона Хуана Іренео Соси, його прабатька, тож старими кастильцями були всі предки з материного боку нашого героя, – брехав Перейра. – Ці поселенці, ніби не бажаючи зрікатися цивілізаційних традицій свого роду, селилися на околицях південного кордону Буенос-Айреса, точно в межах, встановлених доном Хуаном Мануелем де Росасом під час першого завоювання Пустелі, ще в 1833 році. Соса та Толедо були одними з останніх поселенців, які покинули ці місця, після того як вони були спустошені внаслідок кривавих походів вожаків [корінних жителів] Салінас Грандес, тих самих, які пізніше на чолі з Кура досягли своїми неочікуваними набігами берегів Саладо, сіяли скрізь спустошення та страх, яких генерал Рока назавжди підкорив, здійснивши вдалу експедицію до Пустелі…

Розділ IV. Від діда до батька: надолину

Не обов’язково знати, чого боїться людина. Досить того, що вона боїться.

Лоуренс Блок. «Гріхи наших предків»

Мережа аргентинської залізниці має багато цікавих вигинів. Здавалось би, що на відкритій рівнині мала б перемогти інженерна прихильність до прямих ліній. Але залізницю було побудовано не для того, щоб полегшити життя подорожуючих, а щоб транспортувати корів зі станцій до порту Буенос-Айреса, тому кожен власник худоби боровся всіма способами, зокрема політичними, за те, щоб шлях пройшов через його власність. Землевласник жертвував ділянкою, аби побудувати станцію та кілька невеличких будівель з крамничкою товарів широкого вжитку, кабінетом лікаря та адвоката, якщо місце розросталося. Так сталося зі станцією Роке-Перес у 1884 році. Ділянку надав естансьєро на ім’я Фелікс Ґутьєррес, а місцина була приблизно за сім кілометрів на південь від Парахе-Ла-Пас. У 1889 році, за чотири роки до народження Перона, було засновано текстильну фабрику «Паатс і Роче», яка виробляла вовну для експорту в цьому регіоні, тому туди приїхали робітники, які там і оселилися, але сільський характер місцини однаково зберігався. Поселення мало такий саме вигляд, і коли на світ з’явився Генерал. Ранчо Хуани Соси розташовувалося посеред голого поля. Не існувало ні органів цивільної реєстрації, ні церкви, і так тривало до кінця століття.

Що ж такого мало трапитися, щоб син лікаря Томаса Ліберато Перона, який, завдячуючи своїм академічним заслугам, був долучений до правлячого класу Буенос-Айреса, невдовзі після смерті батька жив із п’ятнадцятирічною дівчиною – корінною мешканкою, єдиною з семи братів і сестер, яку визнав батько, у загубленому в пампі місці?

Томас Ліберато одружився з Домінгою Дуті Берґуньйон, вдовою Мартиренa, донькою Хуана Дуті та Вісенти Берґуньйон, франко-баскського походження, народженою в Пайсанду (Уругвай) в 1844 році, яка привела ще до шлюбу двох дівчат: Бальдомеру та Вісенту. Весілля Перона–Дуті відбулося 23 лютого 1867 року, коли їй було 23 роки, а йому 28. Від цього союзу також з’явилися нащадки.

Донья Домінга була жінкою з характером і мала величезний вплив на чоловіка. Маріо Томас, народжений 9 листопада 1867 року, був старшим із дітей Томаса Ліберато Перона. Другий син Томас Іларіо з’явився на світ у страшний рік епідемії, в 1871 році, і прожив лише до 1900-го. Він одружився дуже молодим, був батьком дівчинки та хлопчика, Марії Амелії та Хуліо, і наклав на себе руки через одинадцять років після смерті свого батька, яка сталася в 1889 році, здається, привселюдно отруївшись ціанідом у центральній аптеці Буенос-Айреса. Від матері та дітей лишилася сама лише тінь, малі пішли жити до бабусі Домінги Дуті, тож тоді, коли Перон навчався в школі, вони були змушені жити разом. Ось усе, що я можу про нього сказати, сумніваюсь, що комусь відомо щось більше, тож усі чутки про якийсь символізм, про якісь чесноти тощо варто вважати цілковитими вигадками. У 1872 році народився Альберто Маріо (Баррейро називає його Альберто Карлос) – третій Перон в цьому поколінні. Він був військовим і загинув через нещасний випадок у віці 33 років, у чині капітана. Часом їхні історії поєднуються й перекручуються, внаслідок чого самогубцем стає Альберто Маріо, чи Альберто Карлос, а загиблим через нещасний випадок – Томас Іларіо. І в дітей змінюються батьки, хоча від цього вони не стають менш самотніми. Тож Хуліо та Марія Амелія не більш самотні за їхнього кузена Хуана Домінго.

Хто знає, що призвело Томаса Іларіо, чи Альберто Маріо, чи Альберто Карлоса до смерті. А от в чому я впевнений, так це в тому, що їхні мотиви були схожі на ті, що наразили Маріо Томаса на вигнання. З цим хлопчиною сталося так: втеча, зникнення, добровільний сховок спочатку в пампі, а потім у Патагонії. Згідно з офіційною біографією, або радше квазіофіційною, яку доповнюють, переробляють, а надто перекручують чи взагалі вигадують саме зараз, оскільки все те, що заперечувалося десятиліттями, визнається правдою, – він почав вивчати медицину за рішенням батьків у 1884 році, коли йому виповнилося лише шістнадцять років. Наприкінці 1885-го, коли йому було вісімнадцять і він встиг прослухати два курси та перейти на третій, він захворів на запалення легень і майже відразу в нього виявили туберкульоз легень, за іншою версією говорять про тиф… За тих часів не існувало іншого лікування цієї хвороби, крім відпочинку, поживної їжі та чистого повітря. Перші два пункти легко виконувалися, хоча зазвичай відпочинок не входив у плани Томаса Ліберато через його хронічне безсоння. А от чисте повітря – інша річ. Хоч у тогочасному Буенос-Айресі, де автомобілів було обмаль, а виробництво лише починало розвиватися, забруднення не могло бути аж надто серйозним, однаково було вирішено відправити хлопця в сільську місцевість, до району Лобос, за сто тридцять кілометрів від міста. Дивно, що не в гори аргентинської Кордови, де клімат, з медичного погляду, вже тоді вважався найсприятливішим для хворих на туберкульоз і де згодом розташувалося багато санаторіїв для лікування легень. Можливо, вибір був зумовлений гостинністю доктора Еулохіо дель Мармоля, також лікаря, друга Томаса Ліберато та місцевого політичного лідера, який поселив хлопця у друзів, неподалік від містечка Ла-Портенья. Там були «поля в дев’ять ліг площею, які охоплювали значну частину знаменитої Лагуни-де-Лобос; з шістдесятьма трьома стійлами по тисячі овець у кожному та близько шести тисяч великої рогатої худоби», – повідомляє доктор Баррейро. (У старих аргентинських мірах землі одна ліга дорівнювала десяти тисячам гектарів.)

У 1886 році Томас Ліберато Перон зробив початковий внесок у розмірі 2500 песо як партнер доктора дель Мармоля на заснування сільськогосподарського підприємства Ла-Естансуела, яке планувалося з розмахом. Дель Мармоль, своєю чергою, допомагає Маріо Томасу отримати посаду судового виконавця, свого роду помічника мирового судді. Враховуючи безладність тогочасної політики, яка, до речі, не надто й відрізнялася від нинішньої, хоч і була більш відвертою та керувалася передусім настановою «тут наказую я», можна припустити, що він не просто допоміг влаштуватися на роботу, а подарував чи то створив її для нього. Через три роки, у 1889-му, лікар Перон помирає у своєму будинку в Рамос-Мехія, не доживши до п’ятдесяти років.

Після цього дель Мармоль, хитрий чоловік, вважає себе вільним від зобов’язань (знехтуваних ним), що поєднували його з Пероном. Він виявляє, що молодший Перон не дуже підходить для посади судового виконавця в Лобосі – він зазвичай виступає проти мирового судді, коли мова заходить про чиєсь виселення (принаймні так каже легенда), тож він переводить його до Роке-Переса, розташованого за кілька годин їзди. Ла-Естансуела переживе Томаса Ліберато зовсім недовго.

Донья Домінга Дуті й надалі мешкає в будинку свого чоловіка в центрі Буенос-Айреса, на розі вулиць Лавальє та Лібертад, дуже близько до місця, де в 1908 році буде урочисто відкрито Театр Колумба, отримує пенсію як вдова університетського професора, а також дохід від майна, успадкованого від її першого чоловіка. Їй також належить частина Ла-Естансуели, і я не виключаю, шо вона мала певні надії, що Маріо Томас продовжить справу батька. Але хоч би якими були її бажання, вони не здійснилися. У 1892 році дель Мармоль розпустив компанію, сплатив молодому Перонові грошову компенсацію, мізерну, майже ефемерну.

До цього часу Маріо Томас Перон, хворий на туберкульоз із 1885 року, одужав. Але йому жодним чином не спадає на думку ідея повернутися до Буенос-Айреса, продовжити медичне навчання, а згодом одружитися з якоюсь дівчиною із заможної родини в місті чи Лобосі. Десь у 1890 році (чи, можливо, у 1889-му) він зустрів Хуану Сосу. Згадаймо, що йому було 22 або 23 роки, а їй 14 або 15. Тривалість життя за тих часів була низькою – не сягала й п’ятдесяти років, – і люди брали шлюб зазвичай дуже молодими, але Маріо Томас не мав на меті одружуватися. Щоправда, взагалі незрозуміло, чи мав він щось на меті. Неважливо, скільки тривали їхні стосунки, але наприкінці лютого або на початку березня 1891 року Хуана Соса завагітніла, а 30 листопада 1891 року народився Маріо Авеліно. Його назвали Маріо Авеліно Соса.

Маріо Томаса жахало, що про це можуть дізнатися. Але він не втік. Утім, йому забракло сміливості визнати сина. Він попросив племінника, дель Мармоля, оформити документи. Запис зроблено в Лобосі 3 грудня 1891 року:

Запис № 577, зроблено в Лобосі 3 грудня 1891 року […] о другій після полудня в реєстрі громадян доном Мартіном дель Мармолем, двадцять вісім років, неодружений, засвідчив і зареєстрував, що 30 листопада минулого місяця народилася дитина чоловічої статі за вищезгаданою адресою [sic], яку назвали Авеліно Маріо, позашлюбний син доньї Хуани Соси, сімнадцять років, неодружена, проживає у Куартель-Прімеро, донька дона Хуана Соси і доньї Мерседес Толедо...

Далі йшли підписи. Хуані насправді було шістнадцять.

Він не втік. Не повернувся до Буенос-Айреса. Він, поза сумнівом, став іншим, але не таким, яким хотів його бачити батько, і не таким, яким пізніше бажав би бачити син. Він став судовим виконавцем в Роке-Пересі, купив у родини Ґутьєррес трохи землі біля станції. Її план перебував у розробці, оскільки межимір (його звали Андрес Вільянуева, можливо, ця інформація комусь стане у пригоді, адже в цьому складному минулому вочевидь бракує точності) ще не закінчив вимірювання, тому довелося чекати наступного року, щоб підписати акти. Він заплатив 370 національних песо, отриманих після розпуску компанії, в яку його батько вклав 2500, за шість ділянок загальною площею 2272 квадратних метри, трохи більше половини кварталу. Пізніше на його замовлення будівельник Хуан Латтанціо побудував на цьому ранчо невеличку двокімнатну хатинку, площею близько сорока квадратних метрів, зі двосхилим оцинкованим дахом, стелею з ялинової дошки, імпортованої з Англії, солом’яною ізоляцією, щоб зберегти тепло взимку та прохолоду влітку; її стіни були зроблені з глинобитної цегли із саманною штукатуркою; дві бокові засклені двері виходили на північ, а два вікна – на схід і захід. Маленький будинок, дійсно замалий для такого неосяжного простору, наче дитячий малюнок без барв. Крім того, було викопано артезіанський колодязь у середині нескінченного подвір’я, а також вигрібну яму на достатній відстані від житлової будівлі зі східного боку. Не варто думати, що ялинова дошка, імпортована з Англії, була якоюсь розкішшю або забаганкою Маріо Томаса Перона, вона була дешевою, тому що прибувала як баласт на порожніх кораблях, які приходили до Буенос-Айреса в пошуках м’яса, шкур і шерсті.

У середині 1892 року, коли будівництво добігло кінця, він забрав Хуану жити на ранчо, а коли 15 травня 1893 року він нарешті зміг оформити майно, то переписав його на ім’я жінки. Ніхто інший (а така непересічна подія обов’язково стала б відомою) не робив нічого подібного. Подарувати свою єдину землю матері позашлюбних дітей, яка була ніким для нікого? Для звичайного чоловіка 1890 року, та й для будь-кого вищого або нижчого за статусом, якби й був привід задуматися про якесь власне майно, вчинок такого штибу не мав ніякого сенсу. Маріо Томас Перон вочевидь був особливим чоловіком. Або ж він справді був аж надто добрим, або справді кохав Хуану Сосу, або і те і те, або його переслідувало відчуття провини через зустріч з нею та переїзд до Лобоса. На нього чекала інша доля – доля містянина, представника вищого середнього класу, який має дружину та дітей, такого ж європейського походження, як і він сам. Але він добровільно відмовився від неї та лишився з Хуаною. Його брат Томас Іларіо – чи, може, то був Альберто Маріо – обрав дещо екстремальніший шлях, аби обдурити власну долю.

І хоча йому вистачило сміливості, щоб пов’язати своє життя з коханою жінкою, її все ж таки забракло, щоб одружитися чи бути відвертим із доньєю Домінгою. Але хіба це можливо, щоб парубок з Буенос-Айреса, з гарної родини, білявий, із зовнішністю грінго побрався з неповнолітньою індіанкою з позашлюбною дитиною (а з 7 жовтня 1893 року вже з двома позашлюбними дітьми)? Скандал вибухнув би величезний. Хоча Маріо Томаса власне скандал, напевно, не обходив, але його неабияк бентежила реакція матері. Безперечно, на шлюб, адже факт народження дітей поза шлюбом завжди можна унормувати, коли немає вимог до законної родини. Щоб не ходити далеко за прикладами, зазначимо, що й сам Томас Ліберато Перон мав позашлюбного сина в Лобосі, Карлоса Переса (він носив прізвище своєї матері), отже, у Генерала був зведений дядько, а донья Домінга не тільки знала про це, а й підтримувала з ним зв’язок. У 1914 році вона ще писала листи з порадами щодо одруження цього неписьменного чоловіка, якого не схвалювали родичі нареченої.

Але все ж Маріо Томас, імовірно, зазнав якогось тиску, адже в 1894 році з’явився до відділу реєстрації громадян Лобоса, щоб визнати себе батьком Авеліно Маріо, перед цим ніде не зареєструвавши народження Хуана:

…у Лобосі 11 серпня 1894 року о третій тридцять після полудня переді мною, Рафаелем Е. Асеведо, начальником [sic] Реєстру актів цивільного стану, дон Маріо Перон, двадцяти семи років, неодружений, аргентинець, що проживає в Куартель-Прімеро, заявив, що визнає своїм рідним сином Авеліно Маріо Сосу, який народився в цьому місті 30 листопада 1891 року […] Відповідає свідоцтву про народження № 577, сторінка 289, другого тому, 1891 рік.

Вельми імовірно, що людський поголос щодо молодого дель Мармоля, буцімто він є батьком позашлюбної дитини Хуани Соси, через те що свого часу він цю дитину зареєстрував, вимусив Маріо Томаса прояснити цю ситуацію. Він не збирався допустити, щоб хтось платив за гріх Перона, зробити послугу другові – добре, але всьому є межа.

Урешті-решт Домінга Дуті дізналася правду, хоч і запізно й не з вуст свого сина, і відтоді почала турбуватися про своїх онуків. Чи могла полишити напризволяще долю рідних онуків жінка, яка опікувалася навіть позашлюбним сином свого чоловіка, хоч і не настільки, щоб забезпечити тому бодай найнижчу освіту? Чи принесли її турбота та піклування щастя близьким їй людям – зовсім інша річ. Її доньки лишилися поруч з нею, а от чоловіки будь-що намагалися втекти, один навіть через вузькі двері смерті від власної руки. Невідомо, чи вона сама проїхала сто тридцять кілометрів, аби дістатися Лобоса та поговорити з Маріо Томасом, чи викликала його до себе. Але якимось чином вона домовилася, щоб Хуансіто Сосу записали, хоч і не зовсім так, як мали б:

Номер чотириста п’ятдесят. В окрузі Лобос провінції Буенос-Айреса, 8 жовтня 1895 року о дванадцятій тридцять після полудня переді мною, начальником Реєстру актів цивільного стану, дон Маріо Перон, 28 років, неодружений, аргентинець, який проживає в Куартель-Прімеро, заявляє: що вчора о 10 годині перед полуднем народилася дитина чоловічої статі, яку я бачив у згаданому місці проживання, й отримала ім’я Хуан Домінго, позашлюбний син декларанта. Що декларант є сином дона Томаса Перона та доньї Домінги Дуті. Акт прочитано…

«Яку я бачив у згаданому місці проживання», – написав нотаріус. Звісно, він не міг бачити новонародженого. Уявіть, як би він здивувався, побачивши дворічну дитину. Ба більше, він міг би накласти на Маріо Томаса штраф за невиконання громадянських обов’язків під час національного перепису, проведеного 10 травня. Хай там як, але маленький Хуан Соса став Хуаном Домінго Пероном, до того ж без згадування його матері. Ще одна нісенітниця. Але бабусю Домінгу цікавила не матір онука, яка, крім іншого, була індіанкою, а лише її онук. І щоб було зрозуміло, що Маріо Томас був останнім в роду, вона змусила його написати чоловічі версії імен жінок – Хуан, за яким хлопчик вже був відомий, тож не можна було від нього відмовитися, і Домінго, чоловіча версія її власного імені. У такий спосіб вона намагалася завершити сагу про Маріо та Томасів на кшталт Ауреліано та Хосе Аркадіо Буендіа, вигаданих Ґарсія Маркесом.

Але це нічого не змінювало в усьому цьому гармидері. Коли онук мав би почати навчання, йому однаково були б потрібні два прізвища законних батька і матері. А з огляду на те, що Маріо Томас Перон не мав наміру полишити Хуану Сосу, вони все ж мусили одружитися.

Ця втеча до провінції, ця хвороба, що стала виправданням, аби покинути навчання за життя діда, ця свідома самомаргіналізація, сповнена ворожості до родини, – все це зникає в нафантазованій Генералом історії його персонажа, у стислій версії власного дитинства, що умістилася лише на одній сторінці розшифрованого тексту його імпровізованої автобіографії, яка, утім, від того не втрачає своєї автентичності. Адже Перон постійно імпровізував. Він імпровізував у всьому: спогадах, політичних поглядах, ефективних діях. Він був розумною людиною, менш освіченою, ніж деякі співрозмовники вважали, але це компенсувалося його сміливістю, хитрістю та швидкою реакцією. Він завжди інтуїтивно відчував, що треба сказати для якнайвдалішого вирішення справи. Тож у згаданій автобіографічній розповіді він навмисно створює такий образ батька – виняткового чоловіка, який логічно належить як до військових, так і до інтелектуалів. Переходячи від одного покоління до іншого в двох рядках, він каже, що його дід, Томас Ліберато, який щойно винайшов вакцину проти сказу і тому подібне,

…змусив мого батька, якого звали Маріо Томас, також вивчати медицину, але батьку це не подобалося; тому, коли дід помер, а до отримання диплома лікаря лишалося не більше року, він покинув навчання й переїхав до провінції. Йому подобалася ботаніка. Першу класифікацію рослин Патагонії зробив мій батько, який був близьким другом Крістобаля Сіке, який походив із німецької родини. Може, через цю дружбу йому вдалося поїхати до Німеччини, щоб класифікувати певні види папоротей разом із таким собі Голіндером, також німецьким ботаніком. [contactoargentino.com.ar/libros/relatosdeperon.doc]

Геніально. Жодного правдивого слова. Виходячи з вищесказаного, у житті Перонів ніколи не було жодних проблем. Естансьєро, син такого самого естансьєро, вирушає до провінції не тому, що він естансьєро, а тому, що ботаніка йому подобається більше за медицину. Мало того, він вирушає до провінції після смерті батька, не раніше, і коли вже навчається на третьому, а не на другому курсі. Нарешті, найцікавіше: захоплення рослинами привело його до Німеччини. Годі й казати, що нога Маріо Томаса Перона ніколи не ступала на європейські береги. Ані в класичній історії ботаніки, ані в інтернеті ви не знайдете імені Голіндера; однак не виключено, що ім’я пишеться інакше, як і у випадку з Крістобалем Гікеном (1877–1933), а не Сіке (проблема транскрипції). Гікен дійсно був ботаніком і німцем та проводив дослідження в Аргентині: усі офіційні школи садівництва Республіки носять його ім’я. Але звідси до будь-яких справ із Маріо Томасом Пероном все ще далеко. Імовірніше, правдою було сказане особисто Генералом 30 жовтня 1948 року учасникам Південноамериканського ботанічного конгресу, з-поміж його чергових мудрувань про професію та вигадок про діда-медика пролунало таке:

Я на все життя зберіг пам’ять про мого старого й дорогого вчителя, Крістобаля Гікена, який присвятив себе такій чудовій діяльності. Мій батько надіслав йому першу колекцію місцевих рослин з Патагонії ще п’ятдесят років тому [тобто в 1898 році]. Я завжди відчував великий потяг до цієї наукової дисципліни. Звичайно, я займався іншими справами, мені лишилося тільки чуття спорідненості, адже мій дід присвятив себе цьому […] [Перон, 1976].

Ці слова створюють враження, що Перон знав свого діда і що той навіть мав великий вплив на його навчання, що є суцільною неправдою. Крім того, відомо, що Гікен дійсно був професором Військового коледжу в 1904–1911 роках, але викладав не ботаніку, а фізику (але коло його знань було досить широким), а Генерал став студентом цього закладу в останній з цих років, його заява про вступ датована 15 листопада 1910 року. Якщо навіть Гікен і не був особисто у нього викладачем, він працював на факультеті. Маріо Томас, своєю чергою, здійснив першу подорож до Патагонії в 1898 році, сам, без дружини чи дітей, і свій вільний час, якого, певно, було багато, він витрачав на якусь корисну справу, наприклад на збирання зразків рослин.

Але чому Перон сказав, що його дід «присвятив себе цьому» на конгресі ботаніків? Либонь Томас Ліберато справді вирощував троянди, як це робитиме його онук у Мадриді, і це пояснило б таке твердження. Але він вперше заговорив про це в Мадриді, перебуваючи у вигнанні. З одного боку, Генерал, який ріс і жив сам, намагався виправдати кожну свою діяльність посиланням на своїх предків. З іншого – це був вічний мімезис. Якби це була зустріч лікарів, то він би пригадав саме цей бік життя діда, говорив би про несвідомо перерване навчання батька і навіть про своє власне лікарське покликання, що, до речі, він робив незліченну кількість разів. Він би обов’язково прикрасив промову якоюсь нісенітницею на кшталт антирабічної вакцинації і продемонстрував би, що має – він доводив це не раз – більш ніж прийнятну медичну підготовку. В групі зоологів він би додав щось про собак і коней або ж гуанако, яких було багато в його дитинстві в Патагонії. Те ж саме з інженерами, дантистами, хіміками, юристами (він сам був законом тривалий час) або парфумерами. Навіть з філософами – у 1949 році він нав’язав грандіозну дискусію між прихильниками ніцшеанства, крішнамуртіанства, корпоративізму та матеріалізму, зі спекуляціями про людину як «носія максимальних цінностей і осередків загального блага» та про «жахливе знищення людини державою». Це казав той, хто й був Державою. У 1952 році Підсекретаріат інформації при Президенті видав книжку, в якій містилося це вчення; її перевидавали безліч разів [Перон, 1973]. Згідно з вебсайтом, який присвячено його текстам, цей невеликий том, де на одній сторінці зібрані К’єркегор, Кейзерлінг, Клагес, Віко та Віктор Гюґо і що виглядає як квапливий конспект енциклопедії, «містить філософські принципи пероністської ідеології».

Єдині, кого він ніколи не наважувався повчати, думаю, тому, що вони його трохи лякали, були ті, хто не поступався йому в мистецтві виголошувати промови, а саме – письменники. Звичайно, він мав підстави їх боятися. З-поміж них лише Леопольдо Маречаль зі своїм унікальним католицьким баченням підтримував перонізм. З моменту першого справжнього наближення Перона до влади в 1943 році всі інші на чолі з Вікторією Окампо, які рішуче підтримували союзників у війні, почали чинити йому опір. Борхес, Біой Касарес, Кортасар, Мартінес Естрада, Ґонсалес Туньйон, як праві, так і ліві, а також ті, хто протистояв одне одному в літературному колі: члени групи «Боедо» та представники авангарду з «Флориди», попервах плекали щодо нього певні надії, але майже одразу їх відкинули. Хто раніше, хто пізніше, але до 1945 року майже всі авторитетні письменники в країні були налаштовані проти Перона.

Половина аргентинців – пероністи. Можливо, половина аргентинських зоологів, інженерів, дантистів, хіміків, юристів чи парфумерів – так, ба навіть значна частина так званих філософів – у рідкісних випадках хтось поважніший, ніж просто викладач філософії. Але пероністами ніколи не була й не є половина письменників. Вони його викрили, вони знали, ким він був насправді, вони передбачали його прихід. Герой дилогії «Семеро божевільних» та «Вогнемети» (1929) Роберто Арльта (помер у 1942 році, щойно йому виповнилося сорок два), Астролог, голова таємного товариства, який претендує на абсолютну владу, вельми нагадує постать Перона, яким ми його бачимо в розповідях про минуле, в його вигадках, у його адаптованих під співрозмовників відповідях:

Коли я говоритиму до пролетаря, я буду червоним. Зараз я говорю до вас і кажу вам: моє товариство знаходить своє натхнення у тому, що в дев’ятому столітті започаткував шахрай Абдала Бен Маймун. Він хотів об’єднати вільних мислителів, аристократів і віруючих двох таких різних народів, як перси та араби, у секту, яка впроваджувала різні ступені посвячення та таємничості. Вони нахабно брехали всім. Євреям обіцяли прихід Месії, християнам – Паракліта, мусульманам – Магді... отже, юрба людей найрізноманітніших поглядів, соціального становища та вірувань працювала на користь справі, справжня мета якої була відома небагатьом [Арльт, 1981].

Пропоную послухати самого Перона, який пояснив своє бачення проблеми, вже перебуваючи при владі, як політичний лідер:

Коли в 1944 році я прийшов до Секретаріату праці та соціального забезпечення, [то почав] спілкуватися з людьми, щоб зрозуміти, що вони думають, що відчувають, чого прагнуть, що їм не до вподоби, як вони ставляться до уряду, як бачать аргентинське сьогодення, вислуховував їхню критику щодо минулого та пропозиції на майбутнє. Я поступово сприймав, наче дуже чутлива антена, все це народне занепокоєння.

[…] я зробив власну оцінку ситуації […] Я почав своє напучування […] Те, що потрібно було зробити, було частиною того, чого вони хотіли, і частиною того, чого хотів я [...] можливо, вони були не зовсім задоволені тим, що хотів я; утім, поза сумнівом, були задоволені всім, що хотіли вони, і тим, що я в них вклав […]

Хтось […] попереджав: «Це комуніст». І я говорив із ними з позицій комуніста. Чому? Оскільки, якби я говорив з ними іншою мовою, то в першій промові мене б закидали помаранчами... Бо більшість становили люди з багатолітнім марксистським минулим і комуністичними ідеалами.

Я не хотів їх розчаровувати, але мене передусім цікавили ті інші, що були переді мною, ті кого привели до мене комуністичні лідери, щоб я побачив і повірив, що вони мають чималу підтримку. Я прийняв їх і вдав, що повірив. Але я хотів перетягти увагу цих людей на себе. Це звичайна політична гра, вельми логічна. Звертаючись до людей, я вносив свої пропозиція, які вони зазвичай не поділяли, а відтак я долучав до цього їхні пропозиції, думки, ідеї. Тоді вони починали відчувати довіру до мене. Вони об’єднували свої та мої ідеї й починали поширювати їх усюди.

Секретаріатом ширилися чутки, буцімто якийсь божевільний говорить дійсно правдиві речі, які всім подобаються. Приходило десять, і я говорив до десятьох; якби прийшло десять тисяч, я би говорив до десяти тисяч; якби приходив один, то я би говорив до одного. Це було моє завдання. Моє завдання було переконувати [Перон, 1974].

Іншого разу він розповів таке:

У Секретаріаті праці далеко не всі погоджувалися прямувати за мною, багато хто мав власне уявлення щодо правильно обраного шляху. Я не став наполягати, щоб вони обов’язково йшли за мною, навпаки, я рушив туди, куди хотіли вони; але, рухаючись, я повернув і таки привів їх туди, куди хотів я. [Людям] треба дати змогу рушити, а під час руху говорити з ними, переконувати і вести туди, куди треба. У результаті вони дякуватимуть тому єдиному, хто так лагідно вберіг їх від скоєння помилки [там само].

Такими були техніка, форма і зміст дополітичних промов і політичної практики Перона. Не такі його доктринальні промови, завжди суперечливі, мінливі та глибоко ситуативні.

Розділ V. Патагонське відгалуження

Я опинився у великому місті, мерзенному, брудному та збоченому.

Реймонд Чандлер. «Довге прощання»

«Першим подарунком, який я отримав від мого батька, була гвинтівка калібру 2.2, мені тоді було сім чи вісім років. До дев’яти років я жив поряд з індіанцями в асьєнді та полював з ними на гуанако. Одного разу я відморозив пальці на ногах. Мої нігті повідпадали. Але Бог знає, що робить. Вони виросли знову, ще кращі, ніж були. Моїм першим другом був Сіксто Маґальянес, приборкувач коней. Усі називали його Ель-Чіно», – плутано згадує Генерал у своїй автобіографії [Перон, 1976]. Тут перемішалися Роке-Перес, Лобос, різні етапи перебування у Патагонії. Асьєнда. Яка асьєнда? Звісно, не власна, оскільки Маріо Томас Перон і Хуана Соса отримали державні землі для заснування власної асьєнди (у майбутньому вона називатиметься Ла-Портенья на честь першої естансії, де він працював) лише у 1905 році. На той час Хуансіто, майбутній військовий, теж зимуватиме у Буенос-Айресі, у бабусі Домінги. У Ла-Портеньї він проводитиме час лише після 1905 року, коли йому виповниться 12 років (10 за зареєстрованим народженням 1895 року).

Ель-Чіно Маґальянес – це такий собі персонаж з району Лобос, який зникне з життя сім’ї Перонів на Півдні. З 1891 року і до своєї першої дослідницької поїздки в Патагонію Маріо Томас купував овець, спершу за гроші, отримані після розпуску компанії Ла-Естансуела, а потім за рахунок реінвестування прибутку, вирощував їх на чужих землях за прийнятих на той час умов: за третину, тобто віддавав третину продукту – вовну та м’ясо – землевласникові. Нелегка справа, адже прибутковість була занизькою через непомірні витрати, а також багато що залежало від випадку, бо чума тоді була звичайним явищем, а також короста, паразити та інші хвороби, і коли щось подібне траплялося, пайовик мусив забирати свою худобу з поля господаря. З іншого боку, кожній отарі був потрібен пуестеро – пастух, а також місце, тобто ранчо, щоб було де оселитися чоловікові з родиною та їхнім собакам. Сіксто Маґальянес був управителем естансії й відповідав за усе.

Маріо Томас також мав овець у районі 25-де-Mайо. Про них піклувався такий собі Аґірре, який з часом одружився на Франсісці Толедо, зведеній сестрі Хуани та хрещеній матері Перона, яка народилася в 1887 році. Дехто вважає, що саме через стосунки Аґірре з його майбутньою дружиною Маріо Томас зустрівся з Хуаною. Але, найімовірніше, все було зовсім навпаки, оскільки у 1890-му Франсісці було лише три роки. Разом Аґірре прожили до кінця своїх днів у 25-де-Mайо, тож зникли з життя Генерала.

Назавжди лишиться загадкою, як вплинуло на родину самогубство, скоєне братом Маріо Томаса Перона (чи то Томасом Іларіо, чи то Альберто Маріо) у 1896 році. Але, погодьтеся, таке забуття завжди викликає підозру, та ще й ця є плутанина з іменами…

До 1898 року Перони жили в Роке-Пересі, а їхні сини Маріо Авеліно та Хуан Домінго, за словами Баррейро, вчили свої перші літери у сестер Діас, місцевих сільських вчительок, яких Перон забував у своїх усних спогадах. «У мене було дві старих тітки, учительки – Вісента і Бальдомера Мартирена. Вони вчили мене читати молитовник у дворі церкви Мерсед; я вивчив із ними перші літери та Катехізис» [Перон, 1976]. Мабуть, забуття було не навмисним, схоже, сестри Діас не дуже навчили хлопців, тому що коли Маріо Авеліно та Хуан Домінго познайомилися з тітками Мартирена у 1904 році (першому вже виповнилося тринадцять, а другому – одинадцять), вони ледве могли написати навіть власні імена.

У 1898 році Домінга Дуті, яка не припиняла піклуватися про своїх дітей і була присутньою в їхніх життях і смертях, домовляється, що Маріо Томас поїде на Південь як управитель естансії якихось далеких родичів (чи, може, просто земляків) із пророчим прізвищем Маупассе або Маупасе («пассе» означає «крок» або «перехід»), – Маріо був вимушений повернутися через кілька місяців, тому що майно продали, а нові власники його послуг не потребували. Естансія мала й досі має назву Ла-Масьєґа як натяк на вид ковили, що там добре росте і соломою з якої вкривають дахи сільських будинків; маєток розташований поблизу Кабо-Расо (Плаский мис – ще одна промовиста назва), на пів дорозі між Пуерто-Мадрін і Комодоро-Рівадавія. Хоча сьогодні на туристичних мапах регіону Ла-Масьєґу зображають і описують як «поля, якими керував батько генерала Хуана Домінго Перона», пригода була дуже короткою, оскільки між квітнем і травнем 1899 року з’явився на світ третій син Хуани та Маріо – мертвонароджений (чи, може, помер одразу після народження), що вказує на те, що чоловік поїхав не раніше серпня 1898 року, а вже наступного року повернувся, невідомо, до чи після народження. Саме в цій подорожі Маріо Томас мав би зібрати колекцію патагонських рослин, яку й надіслав би Гікену, якщо це насправді було.

Здається, Маріо Авеліно та Хуан Домінго не переїжджали з Лобоса чи Роке-Переса. У 1899 році старшому було вісім років, а молодшому – шість. Обидва опановували навички верхової їзди, але навчив їх не батько, а Сіксто Маґальянес.

У 1901 році Домінга Дуті врешті-решт примирилася з очевидним: її син ніколи не повернеться до Буенос-Айреса й не розлучиться з Хуаною Сосою, тому вона відрядила двох чоловіків, яким довіряла, Антоніо Сеґундо Петроккі («28 років, неодружений, працевлаштований», як буде зазначено пізніше) та Емідіо Тьєрса Поссе («23 роки, одружений, торговець»), щоб вони поговорили з ними від її імені та змусили нарешті взяти шлюб. Сеньйора чітко розуміла: якщо вона не хоче, щоб її онуки стали сільськими наймитами або мешкали в індіанському таборі, їй потрібно взяти відповідальність на себе і дати їм гідну освіту, а для цього необхідні відповідні документи.

Петроккі та Тьєрс відмінно впоралися зі своєю місією. Хуана Соса («26 років, незаміжня, проживає в Лобосі») та Маріо Томас Перон («33 роки, неодружений, проживає в районі столиці Аскуенага, 214») одружилися в Буенос-Айресі 20 вересня 1901 року, цим актом також визнали Авеліно Маріо та Хуана Домінго своїми дітьми.

Відтоді розпочалася битва, яку Генерал вестиме все своє життя, щоб примусити інших повірити, що події – весілля батьків, його поява на світ, реєстрація та хрещення – відбулися у звичайному порядку. Порядку, який нібито повинен бути у тих, хто вибрав військову кар’єру, або був обраний для неї, або був призначений для неї волею інших людей.

Наприкінці 1901 року Маріо Томас вирішив повернутися до Патагонії, цього разу з усією родиною, на землі (нині провінція) Санта-Крус. Вони подорожували на військовому кораблі «Крус-дель-Сур», який доходив до Ріо-Ґальєґос. Маріо Томас отримав посаду управителя естансії Чанкайке дона Луїса Лінка – шотландського моряка, який володів там понад 37 000 гектарами, – і право розводити овець. 21 березня 1902 року він зареєстрував власне тавро великої рогатої худоби: МП.

У 1904 році Перони повернулися до Буенос-Айреса. Дітям було тринадцять і одинадцять справжніх років, хоча офіційно Генералові було дев’ять. Доньки доньї Домінги Мартирени, Вісента та Бальдомера, мали одну з небагатьох професій, якими могли займатися порядні жінки на той час, професію вчительок. Вони заснували приватну школу на вулиці Сан-Мартін, 458, де жили ще з Хуліо та Амелією, дітьми брата-самогубця. Ніяких дворів церкви Мерсед зі старими тітками, а власна школа родини. В якому вигляді і з якою назвою – з’ясувати складно, майже неможливо.

Коли їхні діти влаштувалися в Буенос-Айресі, Маріо Томас і Хуана знову вирушають на «Крус-дель-Сур». Вони їдуть до Камаронес, земель (нині провінції) Чубут. Батько Генерала знову отримав посаду управителя маєтку Міттау й Гретера й право розводити овець. Перед від’їздом вони їдуть до Лобоса та Роке-Переса й продають усе своє майно, включно з дряхлим будинком, у якому народився Хуан Домінго, за винятком ділянки, яку Маріо зберігає, «щоб збудувати ранчо, коли повернемось, якщо на півдні щось піде не так» [Баррейро, 2000]. На ці гроші вони купують овець і переганяють їх у Патагонію за допомогою групи колишніх пеонів, якими керує дон Панчо Вільяфаньє. Певна кількість тварин, як і можна було очікувати, помирає в дорозі від виснаження, корости та інших недуг.

Знадобиться небагато часу, аби переконатися, що з такими господарями жити неможливо. І здоров’я Маріо Томаса знову погіршилося. Тож у 1905 році, менш ніж за рік, подружжя оселилося на державній землі, за кілька ліг на північ від Камаронеса, біля моря, і розпочало будувати новий дім. Саме в цьому місці вони житимуть до 1913 року, хоч у 1909 році уряд надасть їм 10 000 гектарів у Сьєрра-Куадрада, за 130 кілометрів на північний захід від Комодоро-Рівадавії. Вони займуть їх у 1913 році та назвуть естансію Ла-Портенья. Вона й досі лишається в родині, вдова Маріо Авеліно померла в 1991-му, коли їй було майже сто років, а нащадки й сьогодні там живуть і працюють.

Про Маріо Авеліно, після брехні, що він на чотири роки старший, Перон в своїй автобіографічній розповіді каже таке:

…Його початкова освіта була такою само, як і моя. Коли він навчався в Буенос-Айресі, куди приїхав раніше за мене, він захворів на плеврит. Лікарі порадили йому провести трохи часу на селі, аби відновити здоров’я. Тому він і поїхав додому, маючи намір провести там рік, а потім знову повернутися до навчання, але йому так сподобалося сільське життя, що, коли запланований термін сплив, він не повернувся, він лишився у Патагонії й затримався там аж на сорок років, замінивши після смерті мого батька. І не повертався до міста, допоки я не став президентом [Перон, 1976].

Не існує жодних причин вважати, що Маріо Авеліно приїхав до Буенос-Айреса раніше за свого брата, а його коротенька біографія, яку Генерал вигадує, насправді відповідає біографії його батька, для якого, як ми вже бачили, він своєчасно створив іншу історію, відмінну від дійсної. Цілком імовірно, що Маріо Авеліно наслідував долю свого батька, так само зігравши у втечу від міського світу. У 1916 році він одружився на жінці з Тандиля, Еуфемії Хаурегі, з якою провів усе своє життя. За Баррейро, вони мали дев’ятеро дітей. За Томасом Елоєм Мартінесом – четверо. Але це не надто важливо.

Маріо Томас і Хуана остаточно покинули Патагонію у 1925 році. Здоров’я чоловіка вже не дозволяло терпіти її суворий клімат. Вони жили на Елеудоріо-Лобос (сьогодні Ґреґоріо-де-Лаферрере), 3259, між Квірно та Сан-Педріто, в буенос-айреському районі Флорес-Сур, у тому самому домі, де згодом житимуть Хосе Артеміо Толедо, дядько Артеміо, брат Хуани та дядько Перона, та його дружина Беніта Ескудеро. Саме тут в 1927 році Маріо Томас через тяжкий приступ опиниться в інвалідному візку, і саме тут у 1928 році він помре, 10 листопада, за день після свого 61-річчя. Ці три останніх роки Генерал відвідував свою родину (не Маріо Авеліно, адже той ще був на Півдні) майже кожні вихідні, можливо, зі своєю нареченою, яка згодом стане його першою дружиною, Аурелією Тісон. Насправді весілля відклали тоді через смерть батька. Через рік, коли її другий син уже був одруженим, Хуана Соса повернулася до Ла-Портеньї.

Розділ VI. Військове рішення

Цікавим і водночас повчальним є військовий образ натовпу в той момент, коли він припиняє бути натовпом і перетворюється на дисципліноване та згуртоване військо.

Х.М. Рамос Мехія. «Аргентинські натовпи»

Антипсихіатрія розробила надзвичайно корисну модель для тлумачення певних феноменів, наприклад, божевільний у родині, той, кого роблять відповідальним за хворобу інших, єдиний, хто присвячує своє існування життю з хворобою. Такого не бракувало й у традиційних родинах. У старому Буенос-Айресі будинки зазвичай були одноповерховими, дуже просторими, зі внутрішніми двориками; у таких будинках була кімната нагорі, до якої вели сходи, що одночасно як поєднували, так і відокремлювали її від решти приміщень, кімната божевільного, якого тримали подалі від очей, ізолювали від відвідувачів. Іноді божевільний дорослішав по-своєму і йшов. Він губився серед ліньєрів (безхатченки, від фр. lingerie – «білизна», отримали свою назву через оберемок зі змінною спідньою білизною, який вони носили на плечах), які вешталися від міста до міста залізничними коліями і, натхненні ідеями Лева Толстого, проповідували ідеї свободи пеонам і колишнім робітникам. Або ж ставали жебраками. Або сміттярами, з тих, що живуть на міських смітниках, на вулицях або у Кемі, постійно палаючому смітнику міста. Можливо, Альберто Маріо, або Томас Іларіо, той, що самогубець, був божевільним у родині Перонів. Маріо Томас своєю втечею до сільської місцевості врятувався, вийшов із кола, яке було невблаганним. А за ним і Маріо Авеліно.

Подеколи божевільний у родині має свою протилежність: видатного честолюбця, який також шукає окремої кімнати, щоб вижити, який підхоплює напрям загального бажання і реалізує його, коли сім’я виявляється нездатною до цього. Настільки нездатною, що зрештою забуває про амбітні прагнення. Мені здається, що сімейні амбіції лишалися в спокої між двома датами: 1889-м і 1910 роком. Між смертю Томаса Ліберато та вступом Хуана Домінго Перона до Військового коледжу.

Мати, батько та брат перебували у Патагонії і лише кілька разів за своє життя навідувалися до Буенос-Айреса. Але тут жила бабуся Дуті та її доньки, і треба було відірватися від них, аби чогось досягти. А Перонові надзвичайно хотілося чогось досягти. Він узагалі жадав геть усього, так само як колись жадав усього його дід. Я не знаю, чи думав коли-небудь Томас Ліберато Перон стати президентом республіки – як ми бачили, він займався політикою і обіймав виборні посади, – але я знаю точно, що він належав до тих людей, що неабияк прагнуть влади. Малоймовірно, що він зміг би зробити таку блискучу академічну кар’єру, якби не був дійсно амбіційною та цілеспрямованою людиною. Здається, він не передав ці якості у спадок своїм дітям. Щодо його дружини, доньї Домінги, то зважаючи на те, як рішуче вона примусила Маріо Томаса побратися, вона вочевидь мала певні лідерські здібності та вміння командувати. Вона вміла добре оцінити характери й спроможності своїх нащадків, тому напевно думала, що саме на її онука Хуана Домінго очікує тріумф.

Важко сказати, кому належала ідея вступити до Військового коледжу: онукові чи бабусі. Але заяву подала вона – 15 листопада 1910 року. І саме вона зробила все, щоб отримати стипендію для нього, бо без матеріальної допомоги навчання було б неможливим. І, мабуть, вона залучила чимало впливових зв’язків, аби хлопця прийняли, оскільки він мав свідоцтво про народження, де вказано лише ім’я його батька, і свідоцтво про хрещення, де вказана лише мати, а його самого там названо Хуаном Домінго Сосою. До заяви про вступ була долучена записка за підписом сеньйора Р. Доусе, директора Міжнародного політехнічного інституту (з адресою в столиці, Кангалло, 2311, а не в Олівосі, де Перон пізніше розмістить школу), в якій читаємо:

Директор Міжнародного політехнічного коледжу засвідчує, що він передав у листопаді 1908 року до Секретаріату Національного коледжу Ніколаса Авельянеди з метою складання вступного іспиту свідоцтво про народження юнака Хуана Перона з реєстру актів цивільного стану; свідоцтво, яке ми вимагали марно під час вступу до Коледжу[4].

Те непорозуміння бабуся таки владнала. Персональне досьє завжди хвилювало Генерала. Принаймні до моменту, поки він нарешті не отримав особисті документи від жінки, чиє ім’я не зберегла історія, коли перебував у мадридському вигнанні через п’ять років після свого повалення. Їх вкрали для нього чиновники-пероністи. Найдивовижніше, що ними не скористалися його численні вороги: вони легко могли їх опублікувати. Можливо, вони вважали це ганьбою як для себе, так і для нього. Або боялися розпочати, так би мовити, війну документів, яка виявила б подібні, ба навіть більш серйозні порушення в минулому багатьох із них.

У своїй автобіографічній розповіді Перон каже [1976]:

Я навчався в Міжнародному політехнічному коледжі Буенос-Айреса; відомий заклад в Олівосі, де здобували освіту діти багатих людей. Оскільки я чув про лікарів і медицину від самого народження, я мав певну прихильність до вивчення саме цієї дисципліни. І я був би хорошим лікарем, тому що люблю медицину. Через те, що мій батько на той час проживав у естансії в Патагонії, я оселився у пансіоні, де ділив помешкання з кількома друзями та однокурсниками з коледжу. Вони вирішили стати військовими й переконали мене. Тож я без жодних труднощів склав іспити, бо був відмінно підготовленим, і став студентом Військового коледжу. Я розповів про це батькові, який погодився з моїм рішенням.

Підсумуємо. Родина Перонів, ні про що не турбуючись, перебуває в естансії на півдні, тоді як син розпочинає військове навчання без жодних труднощів. Ті, хто розшифровував і упорядковував Перонову розповідь, додають до цього абзацу примітку: «1910 рік. Перону 15 років». Їх здивувало, що він жив у такому віці сам, і не дарма, адже йому було 17 років. Ми не знаємо, чи правда, що він мешкав із друзями. Або скільки років він провчився у тому коледжі, що, до речі, розташовувався не в Олівосі, а в районі Онсе.

В офіційній біографії Хустісіалістської партії[5] провінції Буенос-Айрес [pjbonaerense.com.ar/abcpolitico] говориться:

Перон вступив до Національного Військового коледжу в 1910 році після закінчення трьох років середньої освіти в Міжнародному політехнічному коледжі Буенос-Айреса і початкової освіти в Міжнародному коледжі Олівоса. Значну частину свого дитинства він прожив у сільській місцевості Буенос-Айреса й у Патагонії.

В інтерв’ю, яке він дав під час перебування у Мадриді, Генерал вигадує щось новеньке:

Я… мав бажання бути лікарем і готувався вступати на медичний факультет... Я й досі пам’ятаю ті три томи з анатомії, які мене змушували проковтнути! Це мене відразу трохи збентежило... Але, коли я навчався у Міжнародній політехніці, кілька моїх однокурсників вступили до військового коледжу. Військова кар’єра все ж була мені більше до вподоби. Мене, звичайно, дуже цікавила медицина... Але я бачив тих хлопців, які прогулювались у формі, перебуваючи у захваті від своєї кар’єри... Отож я склав вступний іспит і почав навчання у Військовому коледжі.

Цього разу вибір зроблено через вишукану форму.

Іншим разом більш урочисто, заради крилатого вислову, він скаже: «У 15 років [насправді йому було 17] батьки віддали мене на службу батьківщині, з нею я зростав і став чоловіком».

У всякому разі саме в армії він знайшов сенс усього свого життя: дисципліна – це шлях до пізнання себе та інших, про що добре знали містики. Спочатку тамплієри, а пізніше Іґнатій Лойола зробили спорідненість між монахами та військовими запорукою для влади та поступу.

У грудні 1913 року Перон закінчив три курси Військового коледжу і був направлений на маневри – свого роду посвячення, – що проходили поблизу Конкордії, в провінції Ентре-Ріос, під командуванням полковника Аґустіна П. Хусто, який через двадцять років стане президентом Республіки. Звісно, маневри – не війна, але кілька курсантів постраждали, діставши сонячного удару. Так розпочали (а хтось заразом і закінчив) кар’єру сто десять чоловіків. Перон отримав звання другого лейтенанта піхоти з номером 27 на своєму факультеті (піхотному) та 43 у загальному випуску: тобто вище середнього. Не погано, але не відмінно. Утім, немає сумнівів в одному: він був найспритнішим у просуванні по службі. Факти свідчать: жоден із його товаришів пізніше нічим особливо не відзначився ні в армії, ні поза нею, а якщо й здобув більш-менш гучне ім’я, то лише тому, що був свого часу другом Перона, або тому, що був його ворогом.

У згадуваній автобіографічній розповіді він пригадує про коледж таке [Перон, 1976]:

Команди надавалися німецькою, статут і правила поводження зі зброєю були також німецькими. Я міг би назвати імена наших німецьких викладачів у військовій школі [але він цього не робить], один з них загинув під час бельгійської кампанії. Вони приїхали до нас з дуже поганою іспанською, і ми постійно їх виправляли. Вони були молоді, майже хлопчики, але пройняті прусським військовим духом.

Упорядники доповнюють ці заяви приміткою:

…Серед німецьких військових, які мали вплив на Перона, ми виділяємо ім’я генерала Вільгельма фон Фаупеля, [який...] повернувся до своєї країни незадовго до німецького вторгнення до Польщі в 1939 році та відіграв важливу роль у перші роки Другої світової війни. Він загинув на руїнах Берліна, коли до міста вже наближалися армії союзників.

Якщо прочитати цей абзац і примітку, не знаючи, ким насправді був фон Фаупель, можна повірити, що це молодий вояк, пройнятий прусським духом. Якщо відомо, що фон Фаупель народився в 1873 році, можна навіть припустити, що він був запрошеним професором (чи то як там ця посада називається в армії?). Але його історія остаточно втрачає свою невинність, коли стають відомі деякі факти: наприклад, те, звідки чоловік повертається до Німеччини в 1939 році. Протягом усієї громадянської війни в Іспанії фон Фаупель був послом Німеччини в уряді Бургоса: Франко більше фотографувався з ним, аніж зі своєю дружиною. Видається вельми ймовірним, що він був причетним до одного нещасного випадку, який неабияк посприяв кар’єрі Каудильйо: смерті генерала Моли Відаля в загадковій авіакатастрофі. Викликає щонайменше занепокоєння те, що такі поінформовані журналісти, як Лука де Тена та Кальво, замовчують цю частину інформації, при тому що наводять детальну примітку про Фаупеля, чого не робить більш прозорливий Перон, хоча книжка з’явилася, коли Франко вже помер.

Пруссифікація аргентинської армії, здійснена генералом Пабло Рікк’єрі за часів уряду Рока, супроводжувалася постійним збільшенням закупівлі зброї з Німеччини, зокрема у фірми Круппа через її агента в Аргентині, Ернесто Торнкіста[6], сина Джорджа Пітера Ернесто Торнкіста, який народився в Балтіморі, але походив із гамбурзької торгової родини. Торнкісти, що присутні в Аргентині від часів Росаса, під чиєю диктатурою вони процвітали, мають довгу історію як банкіри та бізнесмени. Місто Торнкіст вони заснували, щоб поселити пів сотні родин поволзьких німців, які прибули в 1878 році, під час Другої світової війни тут мешкали члени екіпажу судна «Адмірал граф Шпее», а нині це місце проживання доньки диктатора Хорхе Рафаеля Відели, який перебував там (таємно), коли його посадили під домашній арешт.

Нагадаю, що «Адмірал граф Шпее» був одним із так званих кишенькових лінкорів, що їх німці будували, не перевищуючи розмірів, встановлених за договорами 1918 року, для каперських цілей. Тож після виконання певних завдань у різних частинах земної кулі, здійснених за допомогою маскування – зміни назви та прапора, – 14 грудня 1939 року лінкор з’явився в Монтевідео. Він зазнав поразки у битві з трьома британськими кораблями й утратив 37 членів екіпажу. Оскільки Уругвай був нейтральною країною, його міністр закордонних справ Альберто Ґуані відмовився надати екіпажу допомогу й не дав згоди на ремонт судна в порту. Капітан Ганс Лангсдорф, який командував крейсером «Адмірал граф Шпее», домовився, щоб його людям дали притулок у Буенос-Айресі, потім підірвав корабель і наклав на себе руки. Офіцери та матроси перетнули Ріо-де-ла-Плата. Посол Едмунд фон Терманн чекав на них на середині шляху та супроводив до причалу. Торнкісти ласкаво запросили їх у Сьєрра-де-ла-Вентана. Вони залишалися в країні до лютого 1946 року, тоді під тиском союзників 811 осіб депортували до Англії. Але під час війни вони зробили все, що могли, в тому числі, як ми побачимо, прийняли підводні човни зі «скарбом Бормана» в 1945 році. Це були не звичайні моряки, а еліта, їх завербували для особливих військових завдань. Деяким вдалося уникнути депортації та залишитися в країні.

Усе свідчить про те, що, враховуючи потужні пронімецькі настрої в Аргентині, Перонове германофільство було радше виявом прагматизму: без підтримки Німеччини ні він, ні будь-хто інший не зміг би досягти посади президента. У всякому разі саме присутність великої кількості німецьких офіцерів в аргентинському Військовому коледжі поклала початок сумнівним стосункам Перона з Німеччиною, які сприятимуть його сходженню й перетворяться на перешкоду в 1945 році. Але це станеться пізніше.

Просування Перона кар’єрними сходинками йде звичайним, очікуваним, послідовним курсом. Аргентина зберігала нейтралітет у Великій війні 1914–1918 років: з одного боку, союзники на чолі з Англією воліли й надалі мати надійного постачальника продовольства, а не непевну ситуацію з забезпеченням війська; з другого – аргентинська армія, переважно германофільськи налаштована, воліла уникати конфронтації з Німеччиною, що могло б спричинити кризу. Уряд Іполіто Іріґоєна, переконаний власною риторикою (що було звичною справою для Аргентинської радикальної партії до її недавньої катастрофи), вихвалявся своїм уявним пацифізмом. Так виявлялася позиція безвідповідальності, бажання ігнорувати будь-який конфлікт, притаманна Аргентині тих часів, що протримається аж до першого серйозного воєнного конфлікту, в який втрутиться країна, – до Мальвінської війни 1982 року. Тоді Аргентина виявила рішучість. І зазнала фіаско.

Ці роки Перон провів у 12-му піхотному полку в Парані, провінція Ентре-Ріос, до 1916 року, а потім у Санта-Фе, провінція Санта-Фе. У Парані він отримав звання лейтенанта, а в 1918 році його направили в арсенал Естебана де Луки в Буенос-Айресі. У хронології, створеній Хустісіалістською партією [pjbonaerense.org.ar], повідомляється, що в 12-му полку Перон «пише п’єси та ставить їх для офіцерів і сержантів». В офіційній біографії Павона Перейри [1952] наводиться більш розлога версія:

…У нього лишається час, аби похизуватися здібностями піаніста чи поставити простенькі фарси з сільського життя, де комічні персонажі – приземкуваті простолюдини – говорять на діалектах П’ємонту і Ломбардії, прикрашених народними висловлюваннями; хтось чув у них жаргон новобранців, які вступили до Парани й використовували діалект батьків як звичний засіб спілкування […] збереглися лише два рядки, які не дозволяють оцінити стиль автора, це були прості «розваги» початківця, перші кроки Перона як драматурга: «У доньї Консепсьйон погано зачесані коси, / Носить вона спідниці зелені й хустку червону…» Інша його постановка мала назву «Детектив у чорній масці», у ній неперевершено зіграв його вірний помічник Себастьян Хуарес.

Журнал «Десмеморія» під керівництвом Ферміна Чавеса опублікував фрагменти вірша, який написав Перон в 1911 році, оригінал зберігається у відділі «Скарби» Національної бібліотеки:

Дозвольте мені сеньйори

Прошу уваги й тиші

Як хочеться вам порядку

Котрого немає в мене

А «дякую» щоб купити

Якого і я б купив

Ідіть до сеньйорів більших

Як я теж пішов колись.

Який в мене був капелюх!

Хоч не пасував до плаща

Якщо я хустки не мав

Краватка мене рятувала

Й сорочка була в мене гарна

Ходив на побачення я

Один шрам ось біля шиї

А другий тут під ребром.

Чудові штани були

Білі просторі цупкі

Я так задкував постійно

Щоб зад прикривати свій

Був ще мені дарунок

Я вийшов із ним погуляти

І капітан із Баії

Збирався його куплять.

Мав я добірну овчину

Із чорного барана

Була на сідлі моєму […]

Хороше яке причандалля

Чудовий який наряд

І ремінь був і накидка

І гарні стремена

Не всяк би їм раду дав.

......................................

А люди на мене дивились

І взялися пліткувати

Що стану я пастухом

До війська мене заберуть

Дали мені там лавку

До жіночок поближче

Й з гітарою враз білявка

До мене весела прийшла.

(Переклад О. Коцарева та О. Лактіонової)

Карл Маркс теж спробував щастя в театрі, поставивши «Фауста та скорпіона». А Кароль Войтила наважився вийти на сцену і навіть заспівати. На щастя, ні вони, ні Перон не мали щонайменшого успіху в цій справі. Попри це, Генерал і Папа ніколи не переставали грати. Цілком імовірно, що хисту в аргентинця було більше, ніж у Маркса, з яким він мав так багато спільного, і стільки ж, як у поляка. Він одружився з актрисою, так само як і Мао Цзедун, і усе життя виступав перед такою численною авдиторією, якій міг би позаздрити навіть найталановитіший актор.

Настав час поставити чергові запитання, відповідей на які ми не знайдемо.

Перон не знав свого діда, Томаса Ліберато, того єдиного члена родини з першого аргентинського покоління, який, можливо, міг би володіти тосканською та п’ємонтським діалектом. Навіть якщо Маріо Томас і успадкував цю мову, що надзвичайно важко уявити, зважаючи на його соціалізацію в Буенос-Айресі та той факт, що його мати, Домінга Дуті, мала французьке походження, він не використовував її в щоденному спілкуванні з Хуаною Сосою. Вона ж, окрім іспанської, володіла ще й арауканським діалектом, якого її син навчився від неї та від пеонів, з якими він багато спілкувався, особливо на півдні. Де і коли він вивчив італійську, якою, як він сам казав, володіє краще, ніж іспанською? Де і коли він опанував п’ємонтський діалект, який зіграв важливу роль у його політичному та приватному житті? Де він вивчився грати на піаніно? У Військовому коледжі він пройшов два курси німецької та три – французької мов, але жодного – італійської.

Тут біограф-початківець, ба навіть початківець романіст утрачає відчуття реальності, переконаний, що, хоч би скільки він читав і, що гірше, хоч би скільки писав, ніколи не розкриє образ персонажа, який сам себе постійно вигадує. Набутий досвід підказує йому прямувати за своїм героєм, намагатись якомога менше втручатися в історію, яка може бути правдою, а може, й ні.

У Парані Перон мав й інші справи, окрім гри на піаніно та постановок фарсів.

По-перше, те, чому він завжди віддавав перевагу, – спорт. Він був винятковим вершником, трохи менш видатним фехтувальником й першокласним боксером, про що свідчить його обличчя без жодних слідів насилля. Але важливішим за спорт була внутрішня жага, яка якщо й не привела його до військової кар’єри, то принаймні зміцнила в ній: тяжіння до командування, організації. Те, що раніше не кидалося в очі, тепер стає очевидним: пристрасть до влади. У поводженні Перона так завжди – ненав’язливо, прикидаючись кимось, виказуючи прихильність до скорившихся, він досягає покори не гучною перемогою, наприклад, у боксі, не примушує здатися, а засновує Клуб боксу в Парані, перший такого типу в країні. Профспілка боксерів, натхнена військовим: самé майбутнє.

По-друге, він робить першу спробу підкорити маси власним прикладом, без надмірного тиску та зайвого шуму. Базувався 12-й полк у Парані в казармі, яка була відома всім як «Імміграція», бо в минулому там перебували іммігранти, які щойно прибули з інших частин світу, під час їхнього транзиту до місця призначення. Подібні казарми з такою ж назвою були в усіх аргентинських містах, розташованих поблизу морських чи річкових портів – Росаріо, Баїя-Бланка, а в Буенос-Айресі їх називали «Готель для іммігрантів». У цьому брудному, огидному місці було або занадто холодно, або занадто спекотно. Перон доклав чимало зусиль, аби зробити його придатним для проживання. Довести свою спроможність йому допоміг випадок долі. Восени 1914 року почалася серія військових навчань, так званих Великих маневрів (у 1955 році Рене Клер створить однойменний фільм), якими керував міністр Ґреґоріо Велес, а командування військовими здійснював генерал Рамон Руїс. Але раптом втрутилася погода, яка призвела до катастрофічних наслідків для престижу війська. Почалася злива – жахлива, безжальна й безперервна. Поля, на яких мали розташуватися солдати, перетворилися на суцільну багнюку ще до закінчення другого дня. Кілька полків були вимушені спати прямо на землі під рясним дощем. Перервалися поставки провіанту, вояки вимушені були голодувати. Але не в частині, що нею командував другий лейтенант Перон. Він винайшов спосіб, як зберегти уніформу сухою, розбудував укриття, куди не потрапляла вода, забезпечив тимчасове харчування з фуражної кукурудзи. Молодий лейтенант організував усе ефективніше за своїх поважних, але зашкарублих начальників. Він не робив це на показ, але усвідомлював, що його дії однаково помітили і начальство, і підлеглі. Так він чинитиме все життя.

По-третє, він вирішуватиме проблеми начальства, перебуваючи при цьому на боці робітника, що теж робитиме до кінця свого життя. Павон Перейра в своїх двох основних творах, офіційній біографії та псевдоавтобіографії, приписує Перонові важливішу роль, ніж він насправді грав у «Ла-Форесталь».

«Ла-Форесталь» – британська земельна, лісозаготівельна та залізнична компанія з вирощування кебрачо (дерева твердих порід, настільки твердого, що сокири ламалися), виробництва шпал для залізничних колій і таніну для шкіряних заводів. Компанія володіла понад мільйоном гектарів лісів на півночі Санта-Фе та Чако, де були засновані лісопильні та заводи з видобутку таніну. Влада цієї компанії досягла такого рівня, що контролювала 57% світового видобутку таніну, мала власну валюту на своїй території і порт у Парані, Лас-Пальмас, де в 1940 році мешкало 10 000 осіб. «Ла-Форесталь» володіла землями та будинками й встановила заборону на ведення приватного бізнесу, тож робітники та їхні сім’ї були змушені купувати все у кооперативних крамницях. Це була свого роду держава в державі, вона самовідокремилася від аргентинської федеративної влади, і до її складу входило кілька провінції. Але не треба захоплюватися старою піснею про британський імперіалізм: інвестиції Лондона були лише часткою від загального капіталу. На території провінції Сантьяго-дель-Естеро розташовувалася компанія «Кебрачалас-Тінтіна C.A.», що належала Торнкістам, давнім представникам Круппа, з 600 000 гектарами і 5000 робітниками [Даргольц, 2003].

Становище пеонів було злиденним. У 1904 році Хуан Біалет Массе, каталонський лікар, який оселився в Аргентині у 1876 році після падіння Першої іспанської республіки (1874), на замовлення уряду склав «Доповідь про стан аргентинських робітничих класів». У цій праці, яка була не менш революційною, ніж «Становище робітничого класу в Англії» Фрідріха Енгельса, він писав:

Зазвичай кімната пеона – це ліжко, зроблене з чотирьох кілків і мішків із травою, де замість даху москітна сітка. Його харчування – це «локро-де-чаркі»[7] та кукурудза. Робочий день не менший за 12 годин. На виробництві завжди чергує прислужлива поліція, і якщо хтось не хоче працювати чи платити свої жалюгідні борги, це миттєво виправляють. «Виправлення» супроводжувалося колодками та кайданами… а часом коштувало пеонам життя [Біалет Массе, 1971].

Отже, на хвилі заворушень, які здійняли комуністичну революцію в Росії, а в Аргентині призвели до Трагічного тижня 1919 року та повстання в Патагонії 1921 року, робітники «Ла-Форесталь» вчинили страйк невідомого до того часу розмаху. Павон Перейра пише [1952]:

Ситуація, з якою стикнувся Перон через славнозвісний страйк, що оголосили робітники у феодальних володіннях «Ла-Форесталь», була напруженою та невтішною. Досить зазначити, що понад п’ять тисяч людей призупинили виконання своїх звичайних завдань, а набагато більше перебували у розпачі.

Тоді прибуває Перон із військом і бачить, як люди на конях переправляються через гори. Солдати рушають у бік заводу (імовірно, із видобутку таніну), що за десять кілометрів від залізничної станції. Коли вони наблизилися, то побачили на узбіччях озброєних людей. Чоловіків із вінчестерами. До них підходить лейтенант, майбутній Генерал, і питає, чому вони озброєні. Один відповідає за всіх мовою освіченої людини: «ми страйкуємо понад місяць; нам не вистачає води та їжі, тому що склад і водяні насоси належать “Ла-Форесталь”, а керівництво фабрики зачинило склад і вилучило насоси. А поліція безжально переслідує нас». Далі

[Перон] добувся, щоб запрацювали насоси для забезпечення населення водою. Потім він зателефонував адміністратору і тоном, що не припускає відмови, запропонував відновити роботу складів. «Якби я був одним із тих робітників, – скаже пізніше Перон (згідно з Павоном Перейрою), – і вони б відібрали у мене воду, їжу та все необхідне для існування моєї сім’ї та моїх товаришів, я б не став терпіти стільки, скільки робітники Вілья Ґільєрміни» [Павон Перейра, 1952].

Складно повірити, що робітники, які жили в умовах, описаних Біалетом Массе, мали вінчестери. Якщо на руках заколотників і могла бути якась зброя, то це були б залишки війни Троїстого союзу проти Парагваю, яка закінчилася в 1871 році. З іншого боку, брак майстерності оповідача є причиною того, що Перон змушує запрацювати насоси, які були вилучені двома рядками вище. Але історіографічна проблема стає очевидною, коли читач через інші джерела дізнається, що великі страйки в «Ла-Форесталь» відбулись у квітні 1920-го та січні 1921 року, коли лейтенант уже перебував у Кампо-де-Майо, провінції Буенос-Айрес, як викладач Школи унтерофіцерів. А репресії у Вілья Ґільєрміні були настільки жорстокими, що дали назву цілому розділу в історії робітничих повстань.

Однак se non é vero, e ben trovato[8]. Бо якщо лейтенант Перон і не жив так, то людина, якою він став, мала б прожити це саме так. Якщо ж припустити, що він справді втрутився у події Вілья Ґільєрміни за умови, що лейтенанту була доручена така місія і що я не в змозі це підтвердити чи спростувати, то він вчинив б саме так[9].

Ми всі маємо право створювати й оповідати власну міфічну історію, навіть якщо це право суперечить обов’язку говорити правду. У політиці це закон. В історії це наслідок.

У пророчому романі Роберто Арльта [1981] Золотошукач так характеризує свого вожака:

У цьому й полягає велич теорії Астролога: людей вражає лише брехня. Він надає хибному видимість істинного; люди, які ніколи не прагнули досягти чогось, знесилені невдачами, воскресають у його брехні… […] Астролог з його обманом не здається надзвичайною людиною, і він не є таким… і є таким; є […] і не є таким, бо він лише користується старим принципом, як усі шахраї та реформатори людства. Якщо колись напишуть історію цього чоловіка, ті, хто читатимуть і матимуть бодай трохи холодний розум, скажуть: він був великим, бо для досягнення своїх ідеалів використовував лише засоби, доступні будь-якому шарлатанові.

Так чи так, у 1918 році він перебував у Буенос-Айресі.

Розділ VII. Трагічний тиждень та інші таємниці

І ось через довгу низку років тисячі наказів осідають у поліцейському архіві, залишаючись слідами пазурів тирана.

Карлос Ібарґурен. «Хуан Мануель де Росас»

Ані слова про Трагічний тиждень в автобіографічній розповіді Генерала.

В офіціальний біографії Павона Перейри [1952] є лише одна другорядна згадка про події, нічого пов’язаного особисто з Пероном:

Але робітники зовсім не просуваються у своїй болісній боротьбі або ж просуваються лише трохи […]. І ось настає Трагічний тиждень, або Січневий тиждень, 1919 року, коли страйк металургів через непоступливість роботодавців перетворився на різанину робітників й сутички в столиці та на околицях.

Назва, з якою цей тиждень увійшов в історію й у пам’ять про вже зниклий допероністський профспілковий рух, походить від каталанського Трагічного тижня, придушення пролетарських повстань 1909 року в центрі Барселони.

В Ісаака Нудельмана була відсутня права рука. На другий чи третій день страйку вранці він проходив повз великі ворота Меркадо-де-Абасто. Солдат чи поліцейський, неважливо хто саме, бо вже існували підрозділи, які у 1970-х назвали б об’єднаними силами, наказав йому зупинитися. Ісаак підкорився. Йому наказали підняти руки. Він послухався, підняв ліву руку, єдину. Порожній рукав лишився прикріпленим до правої кишені піджака, який він вдягав, незважаючи на спеку, лише тому, що йому було незручно демонструвати відсутність кінцівки. Порожній рукав видався представнику влади підозрілим. Підозрілим і небезпечним. Перш ніж хлопець збагнув, чого від нього чекають, чоловік у формі вистрілив. Прицільно. У лоб і зовсім зблизька. Так повторювалося знову і знову – розпочався Трагічний тиждень.

Військові та поліцейські були налякані. Страйк робітників металургійного заводу Васени розпочався 3 січня. Вони вимагали восьмигодинний робочий день, адже працювали одинадцять годин, а також гідну оплату праці. Президент Іріґоєн, нерішучий і наляканий (найкраще, що зазвичай про нього згадують, це те, що він був чесним, наче це щось надзвичайне в аргентинській політиці), прислухався до роботодавців, а не до робітників. Він наказав поліції придушити страйки. Генерал Луїс Дельєпіане, який керував операцією, сказав: «Це буде покарання, яке пам’ятатимуть наступні п’ятдесят років». Він досяг свого. П’ятеро загиблих у перший же день.

Робітники зі своїми дружинами та дітьми влаштували марш протесту. Поліцейські наступали, їм допомагали головорізи Мануеля Карлеса, викладача Перона з Військового коледжу. Це були організовані сили, що складалися переважно зі злодіїв і зубожілих люмпенів. Згодом вони сформують «Патріотичну лігу Аргентини», її члени нападатимуть на зібрання профспілок, демонстрації, виступи лівих груп, збори анархістів і, last but not least[10], на синагоги й узагалі на євреїв. У той самий час людей убивали на вулицях і катували у відділках поліції майже безкарно. Встановився певний modus operandi (лат. спосіб дії), який тривав роками. Нащадок того самого Васени, Адальберт Кріґер Васена, стане міністром економіки за диктатури Онґанія (1966–1971), яку Перон попервах підтримуватиме з Мадрида. Через п’ять років після Трагічного тижня компанія Васени також була трансформована. Хосе Оттонелло, що прибув до країни з Генуї у 1880 році й заснував фабрику цвяхів, гвинтів і болтів, яка у 1900 році налічувала 100 робітників, об’єднався з Антоніо Реццоніко та Банком Торнкістів (нагадую, представником Круппа і постачальником армії) для створення «Реццоніко, Оттонелло і Сіа» (як бачимо, німецькі прізвища у назві не фігурували), у 1922 році ця група об’єдналася з люксембурзькою фірмою з німецьким капіталом «Arber Terres Rouges». А в 1925 році до них доєднався Педро Васена, щоб сформувати TAMET (Металургійні цехи Сан-Мартін), одну з найбільших компаній у цій галузі в Аргентині [Петріелла і Соса, 1985]. Упевнені, що робітники становлять небезпеку, вони почали фінансування перших угруповань, що чинили самосуд у провінції Буенос-Айрес, у місті Сан-Мартін, зрештою саме на них ляже відповідальність за зникнення у 1962 році робітника Феліпе Валлесе – це був перший випадок епохи зникнень – і незліченної кількості людей за часів Диктатури.

На другий день повстання та його придушення загинуло двадцять три людини. А Федерація регіональних робітників Аргентини, тобто анархісти, оголосила загальний страйк. 9 січня відбулося поховання двадцяти трьох убитих, на яке зібрався величезний натовп. Військові відкрили по ньому вогонь.

Васена мав розмову з президентом. Дійсність приголомшила обох. Вони домовилися. Восьмигодинний робочий день. Щотижневий відпочинок. Підвищення зарплатні. Свободу затриманим активістам – звісно, тим, кого не вбили. Виведення військ, що окупували Буенос-Айрес. Це дійсно був тріумф робітників, на жаль, один з небагатьох. 11-го числа страйк було припинено, сімсот убитих і три тисячі поранених. Іріґоєн увійшов в історію як президент, якому належать досягнення: восьмигодинний робочий день, вихідний у неділю, виплата деяких пенсій. Але всі ці поступки у нього буквально вирвали, заплативши за них велику ціну. Утім, у 1943 році це були «сплячі» закони, якщо їх почали б виконувати, весь світ вибухнув би революцією. Те саме стосується й створення YPF[11] і націоналізації нафти, обидва закони підписані Іріґоєном.

А Перон? Де був Перон, коли робітники боролись із Васену?

В арсеналі Естебана де Луки, ясна річ. Ніби у ті дні він був відсутній у Буенос-Айресі. Ймовірно, так і було, хоча антипероністська уява, яка підживлюється лише Пероновими помилками, дійсними чи вигаданими, поставила саме його керувати репресіями. Він, безсумнівно, мав би брати участь у цих подіях, навіть якщо й опікувався лише зберіганням зброї, яку використовували війська у ті дати. Але справжніми винуватцями були, звичайно, Іріґоєн і Дельєпіане.

Лише один користувач на інтернетфорумі стверджує сьогодні, що анархісти «керували робітниками, які […] мобілізувалися, а демократичний уряд Іріґоєна послав війська на чолі з лейтенантом Хуаном Домінго Пероном, які спричинили злочини Трагічного тижня». Лейтенант командує військами у разі надзвичайного стану? Так говорили, коли я був дитиною. До 1955-го лише пошепки. У своїй промові 1 травня 1950 року перед Палатою депутатів Перон згадав події трагічного тижня (саме так – з маленької літери «трагічний тиждень»), подавши їх як справу рук своїх ворогів. Після 1955 року, в перші роки заслання, про це вже говорили всюди вголос. Це питання було й наразі становить частину всіх дискусій, що точаться аргентинськими лівими навколо постаті Перона. Чи заслуговував Перон на довіру? Зважаючи на Васену, ні. Перон був із лівими? Аналогічна відповідь. Повстанці припинили дискусію. А за ними й військові. І уряди, які змінювали один одного між падінням і поверненням Перона, хоч би якими антипероністськими вони були, уникали повернення до цього питання. У житті Перона починаючи з 1943 року є одна постійна річ: вважається, що він доклав зусиль до кожної події в країні від самого дня свого народження і, залежно від того, хто звертався до нього, з ненавистю чи з любов’ю, з лівих чи правих, він у відповідний спосіб у них втручався. У 1955 році ця звичка перетворилася на залежність, і ось ми маємо Перона у Трагічному тижні, у «Ла-Форесталь», навіть у смерті Арамбуру, він діє в тому чи тому напрямі, ліворуч чи праворуч від дійсності.

Хронологія, затверджена Хустісіалістською партією, про яку я вже згадував [pjbonaerense.com.ar], проходить повз 1919 рік. Між 1918-м і 1920-м нічого немає.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.