Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2023

ISBN 978-617-15-0430-1 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданнями:King S. The running man : A Novel / Stephen King. — New York: Signet, 1982. — 238 p.; King S. Thinner : A Novel / Stephen King. — New York: Hodder Paperbacks, 2007. — 352 p.

Обережно! Ненормативна лексика!

Дизайнер обкладинки Маріанна Пащук

Кінг С.

К41 Переслідуваний. Схудлий : романи / Стівен Кінг ; пер. з англ. А. Рогози, О. Любенко. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2023. — 544 с.

ISBN 978-617-15-0271-0

ISBN 978-0-4511-1508-9 (англ.)

ISBN 978-1-4447-2355-7 (англ.)

Заради додаткового прибутку Бен Річардс погоджується взяти участь у реаліті-шоу. Правила прості: гравець повинен протриматися в живих 30 днів, маючи змогу переміщуватися в будь-яку точку США. Головний приз — один мільярд доларів. У чому ж підступ? Його переслідуватимуть Мисливці та правоохоронці, а кожен цивільний отримає від держави грошову винагороду, якщо повідомить місцеперебування гравця. Отож гра на життя і смерть починається…

А що, коли ти успішний адвокат із безліччю зв’язків? То, навіть збивши насмерть людину, думаєш, що можеш уникнути покарання. Принаймні так деякий час вважав Біллі Геллек… допоки не почав безконтрольно худнути. Виявляється, не так просто позбутися циганського прокляття… Чи існує взагалі протидія? Та на що піде безпринципний адвокат, аби врятувати своє життя?

УДК 821.111(73)

© Richard Bachman, 1982

© Richard Bachman, 1984

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2023

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2023

Переслідуваний

2025 року найкращі з нас не йтимуть у президенти, а бігтимуть — щоб вижити…

Мінус 100, відлік триває

Вона мружилась на термометр у білому світлі, що лилося крізь вікно. Перед нею у мжичці, мов сірі башточки якоїсь тюрми, здіймались інші висотки міста Ко-Оп. Внизу, у вентиляційній шахті, ляпало на мотузках випране лахміття. У смітті порпались щури та жирні дворові коти.

Вона глянула на свого чоловіка. Той сидів за столом і зосередженим, порожнім, незмигним поглядом витріщався в Дармовізор. Уже тиждень його дивився. Геть на нього не схоже. Він ненавидів Дармобачення, завжди ненавидів. Ясна річ, у всіх квартирах Забудови такі встановлювали, як закон вимагає, — та закон не забороняє їх вимикати. Проєкт «Про обов’язкове соцзабезпечення» 2021 року так і не набрав потрібні дві третини голосів, шістьох забракло. Як правило, вони з чоловіком ДБ взагалі не вмикали. Та відтоді, як захворіла Кеті, він узявся дивитися ті шоу з великими виграшами. І від цього жінку огортав млосний страх.

На тлі запеклого вереску диктора, який зачитував останнє новинарське зведення в перерві між раундами, не вгавав хрипкий, грипозний лемент Кеті.

— Що, погано? — спитав Річардс.

— Не так уже й погано.

— Не свисти мені.

— Сто чотири[1].

Він гахнув обома кулаками по столу. Пластикова таріль підскочила, з торохкотінням упала.

— Ми знайдемо лікаря. Ти не хвилюйся так. Слухай-но…

Вона гарячково залопотіла, намагаючись відволікти. Та чоловік уже відвернувся — знову дивитися ДБ. Перерва скінчилася, шоу продовжилось. Передача не з популярних, аж ніяк, звичайна собі дешева пустушка на денний ефір, «Топчак до баксів». Туди набирали тільки хроніків, що мали проблеми з серцем, печінкою чи легенями. Інколи, глядачам на забаву, докидали каліку. За кожну хвилину, що гравець тримався на біговій доріжці (і при цьому невпинно точив баляси з ведучим), він отримував по десять доларів. Що дві хвилини ведучий ставив бонусне питання з теми, яку обрав сам гравець (поточний дядечко, сердечник із Гакенсака, добре знався на історії Америки), і коштувало воно п’ятдесят доларів. Якщо ж гравець (голова в тумані, повітря бракує, серце в грудях виробляє фантастичні трюки, що той гутаперчевий гімнаст) завалює питання, то п’ятдесят доларів вираховуються з виграшу, а бігова доріжка пришвидшується.

— Ми викрутимось. Бене. Якось викрутимось. Правда. Я… я буду…

— Що ти будеш? — перепитав він і суворо глянув на жінку. — Тілом торгувати? Ні, годі. Шило… їй потрібен справжній лікар. Більше жодних сусідських повитух із брудними руками й проспиртованим подихом. І обладнання має бути сучасне. Я подбаю.

Він перетнув кімнату — а очі, мов під гіпнозом, усе зверталися до Дармовізора, що висів прикручений до обшарпаної стіни над раковиною. Чоловік зняв із гачка дешеву джинсову куртку, натягнув її роздратованими, різкими рухами.

— Ні! Ні, я не… не дозволю. Ти не станеш…

— А чому ні? В найгіршому випадку тобі перепаде кілька старобаксів — як родині, що втратила годувальника. Так чи інакше, мусиш подбати про малу.

Вона ніколи не була красунею, і за ті роки, що чоловік не працював, узагалі посохла, але зараз жінка стала гарною… владною.

— Не буде цього. Я радше дам ласки на два бакси тій блосі, що прийде до нас від уряду, і відряджу геть; а ті брудні, криваві гроші хай так і лежать у нього в кишені. Я що, братиму винагороду за голову власного чоловіка?

Він обернувся до жінки — похмурий і невеселий, тримався за щось таке, що відокремлювало його від решти, невидиме, на що Мережа так безжально розраховує. В цю епоху він що динозавр. Невеличкий, та все одно — атавізм, конфуз. А може, і загроза. Кругом дрібних частинок збираються великі хмари.

Чоловік тицьнув у напрямку спальні.

— А як вона лежатиме в безіменній жебрацькій могилі? Подобається такий варіант?

У жінки лишився єдиний аргумент — безтямне горе. Її обличчя розщепилося, розчинилося в сльозах.

— Бене, таж саме це їм і треба, щоб такі люди, як ми, як ти…

— Може, мене й не візьмуть, — мовив він, прочиняючи двері. — Може, нема в мене того, що їм треба.

— Як ти зараз підеш, тебе вб’ють. А я сидітиму тут і на все це дивитимусь. Ти що, хочеш, аби я на це дивилася, коли вона в сусідній кімнаті лежить?

Слова було важко розібрати крізь плач.

— Я хочу, щоб вона жила.

Він спробував зачинити за собою двері, та жінка стала в одвірку.

— Хоч поцілуй мене, перш ніж підеш.

Він поцілував. Далі коридором відчинила свої двері місіс Дженнер, визирнула. До подружжя долинув густий дух солонини з капустою — він дражнив, відбирав розум. Місіс Дженнер нічогенько велося — вона допомагала в місцевій аптеці низьких цін і якимось мало не магічним чином уміла вирізняти клієнтів з підробленими картками.

— Ти гроші візьмеш? — спитав Річардс. — Не втнеш дурню?

— Візьму, — прошепотіла вона. — Знаєш, що візьму.

Він незграбно стиснув її, тоді хутко, нетактовно розвернувся й кинувся вниз скажено похилими, погано освітленими сходами.

Жінка все стояла на порозі, здригаючись від беззвучних схлипів, аж доки не почула, як п’ятьма просвітами нижче гулко затраснулися двері, і тоді затулила обличчя фартухом. Вона досі стискала термометр, що ним міряла дитяті температуру.

Місіс Дженнер тихо підкралась і смикнула за фартух.

— Любонько, — зашепотіла вона, — я можу тобі роздобути пеніциліну з чорного ринку, як ті гроші прийдуть… задешево… якісного…

— Геть! — закричала на неї жінка.

Місіс Дженнер відсахнулася, верхня губа машинально звелася над почорнілими рештками зубів.

— Я просто хотіла помогти, — пробурмотіла вона і поквапилась до своєї квартири.

Лемент Кеті не вщухав, тонка пластодеревина його майже не глушила. Дармовізор в місіс Дженнер ревів і гухав. Гравець «Топчака до баксів» щойно пропустив бонусне питання й водночас дістав серцевий напад. Його вже виносили на гумових ношах, а публіка аплодувала.

Верхня губа місіс Дженнер ритмічно опускалася й піднімалася. Жінка записала собі в нотатник ім’я Шили Річардс.

— Побачимо, — звернулася вона ні до кого. — От побачимо, красунечко.

Вона злісно захлопнула нотатник і вмостилася дивитися наступне шоу.

1 40°С. (Тут і далі прим. перекл.)

Мінус 099, відлік триває

Коли Річардс вибрався надвір, мжичка переросла в нудний дощ. Великий термометр «Курильні штучки для сміху і глючки», що висів через дорогу, показував 51 градус («Норм температура, щоб затаритися штучками для підняття градуса!»). Тобто в їхній квартирі має бути градусів 60[2]. А в Кеті грип.

По трісканому, пухирчастому цементному покриттю вулиці ліниво й бридко протупотів щур. По той бік дороги стояв на підгнилих осях древній іржавий скелет «гамбера» 2013 року. З автівки зняли все, що можна, включно з колісними підшипниками й кріпленням двигуна, але копи її так і не прибрали. Тепер копи взагалі рідко забрідали південніше Каналу. Місто Ко-Оп стояло в серці розгалуженого щурячого лабіринту з паркінгів, безлюдних магазинів, міських центрів і асфальтованих дитячих майданчиків. За закон тут правили мотобанди, і всі ці новинарські сюжети про безстрашну поліцію кварталів Південного міста були не чим іншим як купкою ледь теплого лайна. Як зібрався кудись — сідай на пневмобус чи прихопи газовий балончик.

Він ішов швидко, не озираючись, не думаючи. Повітря було брудне, сірчане. Повз Річардса проревіли чотири мотоцикли, хтось жбурнув зубчастий уламок асфальту. Він легко ухилився. Проїхали два пневмобуси, обвіяли повітрям, та він не став їх зупиняти. Тижневу підсобу з безробіття, двадцять доларів у старобаксах, вони вже витратили. Грошей на квиток не було. Він припускав, що мандрівні мотозграї чують його злидні. То й не чіпляються.

Багатоповерхівки, Забудови, сітчасті огорожі, паркінги — все спорожніле, за винятком обідраного брухту і лайки, що її вивели на асфальті м’якою крейдою, яку тепер розмивав дощ. Побиті вікна, щури, мокрі торби зі сміттям, яке вивалюється на тротуари й у водостоки. Графіті, криво виписане на пошарпаних сірих стінах: «БІЛЯВЧИКУ ХАЙ СОНЦЕ НЕ ЗАХОДИТЬ НА ТОБІ ЧУЄШ. МОЇ ДОМАШНІ КУРЯТЬ СТРАШНО. ТВОЇЙ МАМЦІ СВЕРБИТЬ. ДЕРИ ШКІРКУ НА БАНАНІ. ТОММІ — ПУШЕР. ГІТЛЕР — КРУТИЙ. МЕРІ. СІД. БИЙ ЖИДІВ». Старі натрієві ліхтарі «Дженерал атомікс», встановлені в 70-х, тепер побиті камінням і уламками вуличного покриття. Жодна технофірма їх тут не лагодитиме; всі вони сидять на новокредитних доларах. Технофірми на Північному березі, крихітко. Там круто. Всюди тиша, чутно тільки, як наростає і спадає свист пневмобусів та клацають підбори з кожним кроком Річардса. Це поле битви сяє хіба по ночах. Удень тут спустошене сіре безголосся, в якому немає жодного руху, тільки коти, щури й товсті білі опариші повзають по сміттю. Жодного руху, тільки гнилий сморід цього безстрашного 2025 року. Кабелі Дармобачення надійно заховані під вулицями, і ніхто, хіба що ідіот чи революціонер, не забажає їх псувати. Дармобачення — це мрія всіх і кожного, це хліб життя. «Скеґ» коштує дванадцять старобаксів за пакет, «фріско-штовхан» — двадцять за косяк, а от Дармобачення дає вам кайф задарма. Там вдалині, по інший бік Каналу, двадцять чотири години на добу гарує машина з виробництва мрій… але працює вона на новодоларах, тільки робітники ДБ їх мають. Та є ще чотири мільйони мешканців, майже всі вони безробітні, живуть на південь від Каналу в Ко-Опі.

Річардс пройшов три милі, і нечисленні крамниці спиртного й курильні — попервах серйозно заґратовані — стали траплятися частіше. Згодом — Будинки-ХХХ (!!24 Збочення — Рахуй їх 24!!), ломбарди, Торговища крові. На кожному розі сидять на своїх байках ґрізери[3], риштаки поховані під кучугурами косячних недопалків. Багаті сучки курять штучки.

Тепер він уже бачив небосяги, що здіймалися в хмари, високі й чисті. Найвищим був Дім Ігор Мережі — сто поверхів, верхня половина ховається в завісі з хмар і смогу. Річардс зосередив погляд на Домі й пройшов іще милю. Тепер — дорожчі кінотеатри, на курильних крамницях немає ґрат (але на входах стоять мусори за наймом, зі шкіряних портупей звисають електричні «підганялки»). На кожному розі — міський коп. Публічний парк з фонтаном: вхід — 75 центів. Добре одягнені матері наглядають за дітьми, які пустують на астроґрунті за сітчастими парканами. По обидва боки воріт — копи. Видно лиш невеличкий, жалюгідний клаптик фонтана.

Річардс перетнув канал.

Він наближався до Дому Ігор, а той усе вищав, усе неймовірнішав, з тими безсторонніми рядами офісних вікон, полірованою кам’яною кладкою. Копи стежать за ним, готові підігнати чи заарештувати, як він буде тинятися без діла. Чоловік у мішкуватих сірих штанях, із дешевою стрижкою «під горщик» і запалими очима тут, на Північному березі, має тільки одне призначення. Це призначення — Ігри.

Кваліфікаційний відбір починався вже скоро, опівдні. Бен Річардс зайняв за крайнім чоловіком чергу і опинився практично в тіні Дому Ігор. Але сама будівля розташувалася за дев’ять кварталів і одну милю попереду. Черга нескінченною змією тяглася вдалину. Невдовзі за спиною Річардса зійшлись інші. За чоловіками стежили поліцейські, тримали пальці на руків’ях пістолетів чи «підганялок», посміхалися безликими презирливими посміхами.

— Он той тобі не схожий на недоумка, Френку? Бо мені схожий.

— Тут один спитав, чи є де в туалет сходить. Ти уяви, ну?

— Ці сучі діти не…

— Рідну матір уб’ють за…

— Тхнув так, наче не мився вже…

— Цирк виродків — оце тєма, я завжди…

Похиливши під дощем голови, чоловіки безцільно шаркали ногами, аж ось черга почала рухатися.

2 51 і 60 градусів Фаренгейта = 10,5 і 15,5 градусів Цельсія.

3 Американська субкультура молоді робочого та нижчого класів 1950-х — 1960-х рр.; прикмети: любов до мотоциклів, байкерських шкіряних курток і зачісок у стилі «помпадур» (як в Елвіса Преслі).

Мінус 098, відлік триває

Уже по четвертій Бен Річардс дістався центрального ресепшену, де його спрямували до стійки № 9 («П-Р»). Жінка, що сиділа за гуркотливим пластиколом, мала втомлений, жорстокий і безсторонній вигляд. Вона дивилася на Бена, але не бачила нікого.

— Прізвище та ім’я, особисте й середнє.

— Річардс, Бенджамін Стюарт.

Пальці забігали по клавішах. Тарах-тарах-тарах — озвався апарат.

— Вік, зріст, вага.

— Двадцять вісім, шість і два, сто шістдесят п’ять[4].

Тарах-тарах-тарах.

— Коефіцієнт інтелекту за Вешлером, якщо знаєте, і в якому віці складали тест.

— Сто двадцять шість. У чотирнадцять.

Тарах-тарах-тарах.

Величезний вестибюль видавався роздольною, лункою могилою звуків. Питання, які ставили і на які відповідали. Люди, що їх виводили в сльозах. Люди, що їх викидали геть. Хрипкі голоси, які підносились на знак протесту. Один-два крики. Питання. Безупинні питання.

— Останній навчальний заклад.

— Реміснича школа.

— Закінчили?

— Ні.

— Скільки провчились і в якому віці вибули?

— Два роки. У шістнадцять.

— Причина?

— Одружився.

Тарах-тарах-тарах.

— Ім’я та вік дружини, якщо досі одружені.

— Шила Кетрін Річардс, двадцять шість.

— Імена та вік дітей, якщо є.

— Кетрін Сара Річардс, півтора року.

Тарах-тарах-тарах.

— Останнє питання, містере. Брехати навіть не пробуйте, на медогляді все з’ясують і дискваліфікують. Чи ви вживали коли-небудь героїн або синтетичний амфетаміновий галюциноген під назвою «сан-франциський штовхан»?

— Ні.

Тарах.

Вискочила пластикова картка, і жінка простягла її Річардсу.

— Не загуби, здорованю. Як загубиш, доведеться починати все спочатку наступного тижня.

Тепер вона вже дивилася на нього, бачила його обличчя, злі очі, худорляве тіло. Нічогенький на вигляд. Який-не-який інтелект. Добрі показники.

Жінка рвучко відібрала картку й відбила верхній правий кут — прямокутник став дивний, наче пофрезований.

— А це навіщо?

— Не зважай. Згодом хтось пояснить. Може.

Вона вказала на довгий коридор за його спиною, що вів до низки ліфтів. Десятки чоловіків, які щойно відійшли від стійок, зупинялися, пред’являли пластикові посвідки й рухалися далі. Поки Річардс їх роздивлявся, копи зупинили тремтливого блідого мацапуру, який явно сидів на «штовхані», і вказали йому на двері. Мацапура заплакав. Але пішов.

— Тяжко жити, горе вмерти, здорованю, — без жодного співчуття мовила жінка за стійкою. — Руш собі далі.

Річардс рушив далі. А за спиною вже чулося те саме бубоніння.

4 ≈ 188 см і 75 кг.

Мінус 097, відлік триває

Коли Річардс дістався коридору за стійками, по плечу його ляснула тверда, мозоляста рука:

— Картку, приятелю.

Річардс показав. Коп розслабився, та обличчя тонко, по-китайськи видавало розчарування.

— Що, любиш завертати? — спитав Річардс. — Справжній кайф ловиш, еге ж?

— У буцегарню захтів, хробаче?

Річардс промайнув копа — той не поворухнувся. Тоді зупинився на півдорозі до ліфтів і озирнувся.

— Агов, копе.

Коп злісно глянув на Річардса.

— Родину маєш? Наступного тижня можеш сам тут опинитися.

— Ходи давай! — люто заволав коп.

Усміхаючись, Річардс пішов далі.

Біля ліфтів зібралася черга з приблизно двадцяти претендентів. Річардс показав черговому копу картку, той уважно придивився до нього.

— Міцні горішки маєш, синку?

— Та маю, — відказав Річардс і всміхнувся.

Коп віддав картку.

— Тут їх тобі потовчуть, пом’якшать. Гадаєш, синку, вийде править отакого розумаху, як матимеш дірку в голові?

— Такий самий розумаха буде з тебе, як пістолета зі стегна забрати й штани приспустити нижче колін, — сказав Річардс, досі посміхаючись. — Хочеш спробувати?

Річардс був подумав, що коп йому зараз відважить.

— Тут тобі мізки вправлять, — натомість мовив коп. — На колінах перед смертю повзатимеш.

Коп потулив до трьох новоприбулих і наказав пред’явити посвідки.

Чоловік, що стояв перед Річардсом, озирнувся. Нервозне, нещасне обличчя, кучеряве волосся сходиться в удовиний мис.

— Чуєш, друже, ти б із ними не заривався. У них тут циганська пошта.

— Та невже? — перепитав Річардс, лагідно на нього глянувши.

Чоловік відвернувся.

Раптом двері ліфта прочинилися. На варті ряду кнопок стояв чорношкірий коп із величезним черевом. У дальньому кінці просторого салону в маленькій, розміром із телефонну буду куленепробивній кабінці сидів на стільчику другий коп і читав вар’ят-журнал у 3D. Між колін у нього лежав обріз. Під рукою стояли рядочком набої.

— Проходимо в кінець! — знуджено й бундючно закричав товстий коп. — Проходимо в кінець! Проходимо в кінець!

Вони скупчилися в глибині ліфта, де глибоко вдихнути було неможливо. З усіх боків Річардса обступила сумна плоть. Вони піднялися на другий поверх. Двері прочинилися. Річардс, який виявився на голову вищим за решту пасажирів, побачив величезну приймальню з купою стільців. Там панував здоровенний Дармовізор. У кутку стояв автомат із сигаретами.

— Виходимо! Виходимо! Посвідки пред’являємо ліворуч!

Вони вийшли, простягнувши свої картки-посвідки до безликого об’єктива камери. Поруч стояли троє копів. З якоїсь причини на десятку карток спрацювала сигналізація. Власників хутко повели геть.

Річардс показав картку, і коп махнув, дозволяючи пройти. Він дістався сигаретного автомата, взяв собі пачку «Блемс» і всівся якомога далі від Дармовізора. Підпалив цигарку, видихнув, закашлявся. Він майже пів року не курив.

Мінус 096, відлік триває

Майже одразу на медогляд викликали тих, хто на «А», і десятки два чоловіків підвелися та низкою пройшли у двері за Дармовізором. Над дверима висіла велика табличка з написом «СЮДИ». Під написом стояла стрілка, що вказувала на власне двері. Люди, які подавалися на Ігри, славилися неграмотністю.

Приблизно раз на п’ятнадцять хвилин викликали нову літеру. Бен Річардс усівся десь о п’ятій і гадав, що його викличуть не раніше як за п’ятнадцять дев’ята. Він пошкодував, що не прихопив із собою якусь книжку, та вирішив, що то мала біда. На книжки тут дивились у кращому разі з підозрою, особливо якщо їх приносили з південного берега Каналу. Вар’ят-журнали — безпечніший варіант.

Він бентежно дивився новини о шостій (бої в Еквадорі посилилися, в Індії спалахнули нові людожерські повстання, «Детройт тайґерз» по обіді перемогли «Гардінг катамаунтс» з рахунком 6:2), і коли о шостій тридцять розпочалася перша вечірня гра з великими грошовими призами, Річардс бентежно підійшов до вікна й визирнув надвір. Зараз, коли він уже наважився, Ігри йому знов обридли. Проте більшість претендентів із жахом і захватом дивилися «Потішні пушки». Наступного тижня вони самі могли там опинитися.

А надворі денне світло поволі сходило на сутінки. Естакадні поїзди на великій швидкості проривалися крізь електричні кола понад вікном на другому поверсі, їхні потужні фари нишпорили в сірому повітрі. Унизу, на тротуарах, зграї чоловіків і жінок (більшість, ясна річ, технарі чи бюрократи Мережі) вирушали на вечірні походеньки в пошуках розваг. Через дорогу на розі штовхав свій товар ліцензований наркоторговець. Попід вікном пройшов чоловік — обіруч по темношкірій лялечці; трійця над чимось реготала.

Раптом Річардса накрила хвиля туги за домівкою, за Шилою та Кеті, так захотілося їм зателефонувати. А цього, мабуть, тут не можна. Звісно, він ще міг піти — кілька чоловіків уже так і зробили. З невиразними, невідомо кому адресованими посміхами вони перетнули кімнату до дверей з написом «НАДВІР». Що, назад у квартиру, де в іншій кімнаті полум’яніє від жару донька? Ні. Не можна. Не можна.

Він ще трохи постояв біля вікна, тоді повернувся до свого місця й сів. Розпочиналася нова гра — «Вирий собі могилу».

Хлопець, що сидів поруч із Річардсом, стурбовано смикнув його за рукав:

— А правда, що вони аж тридцять відсотків відсіюють на медогляді?

— Не знаю, — відповів Річардс.

— Боже, — не вгавав хлопець, — у мене бронхіт. Може, «Топчак до баксів»…

Річардс не знайшов що сказати. Дихалка в сусіда звучала так, наче далека вантажівка намагається видертись на крутий пагорб.

— У мене сім-мя, — з легким відчаєм мовив хлопець.

Річардс перевів погляд на Дармовізор, наче його там щось зацікавило.

Хлопець довго мовчав. Коли о сьомій тридцять розпочалося нове шоу, Річардс почув, як хлопець допитується за медогляд у сусіда по інший бік.

Тепер за вікном було геть темно. Річардс прикинув, чи дощ не вщух.

Вечір видавався надміру довгим.

Мінус 095, відлік триває

Коли крізь двері під червоною стрілкою пройшли до оглядової ті, хто на «Р», було пів на десяту з копійками. Початкове хвилювання майже минулося, люди або пожадливо, вже без колишнього жаху дивилися Дармобачення, або дрімали. У хлопця з шумними грудьми прізвище починалося на «Л», так що його покликали ще годину тому. Річардс поміж ділом загадався, чи хлопця не зарізали.

Оглядова кімната була довга, кахльована, освітлена люмінесцентними лампами. Вона скидалась на конвеєр, вздовж якого на позиціях стояли знуджені лікарі.

«А чи ніхто з вас не хоче оглянути мою маленьку донечку?» — гірко подумав Річардс.

Претенденти показали посвідки ще одній камері, вмурованій у стіну, а тоді їм звеліли зупинитися перед низкою гачків для одягу. Підійшов лікар у довгому білому лабораторному халаті, з планшеткою під пахвою.

— Роздягайтеся, — сказав він. — Одяг вішайте на гачки. Запам’ятайте цифру над гачком, перекажете її санітару в тому кутку. За свої цінності не переймайтеся. Тут вони нікому не треба.

«Цінності. Оце він утнув», — подумав Річардс, розстібаючи сорочку. Він мав порожній гаманець, де лежали кілька фоток Шили й Кеті, квитанція за підошву, яку він місяць тому замінив у місцевого чоботаря, кільце для ключів, на якому висів єдиний ключ від квартири, і дитяча шкарпетка (він не пригадував, щоб клав її туди), а ще мав пачку «Блемс», яку дістав з автомата.

З натільного були подрані труси й футболка — Шила навідріз відмовилася відпускати його без спіднього, та в більшості чоловіків під штанами нічого не було. Невдовзі вони вже всі стояли голі й знеособлені, пеніси теліпалися між ногами, мов забуті бойові кийки. Кожен тримав у руці свою посвідку. Дехто переступав із ноги на ногу, наче мерз, хоч підлога була не холодна. Віяло слабким, безособово ностальгійним запахом алкоголю.

— З черги не виходьте, — наставляв лікар із планшеткою. — Щоразу показуйте посвідку. Дотримуйтеся вказівок.

Черга рушила. Річардс помітив, що при кожному лікарі стоїть коп. Він опустив очі й став пасивно чекати.

— Картка.

Він передав посвідку. Перший лікар записав номер, тоді мовив:

— Відкрийте рота.

Річардс відкрив. Лікар притиснув шпателем язика.

Наступний посвітив на зіниці яскравим ліхтариком, тоді став вдивлятись у вуха.

Наступний притулив до грудей холодний диск стетоскопа.

— Покашляйте.

Річардс покашляв. Попереду вже тягли з черги якогось чоловіка. Йому потрібні гроші, вони не мають права, він на них юриста нацькує.

Лікар перемістив стетоскоп.

— Кашляйте.

Річардс покашляв. Лікар розвернув його й приклав стетоскоп до спини.

— Вдихніть і затамуйте.

Стетоскоп перемістився.

— Видихайте.

Річардс видихнув.

— Далі.

Тиск йому виміряв вишкірений лікар з пов’язкою на оці. Лисий медик із кількома великими, коричневими, схожими на старечі плями веснянками на голові оглянув прутень. Приклав холодну руку між мошонкою і стегном.

— Покашляйте.

Річардс покашляв.

— Далі.

Йому виміряли температуру. Наказали плюнути в склянку. Тепер на півдорозі. На середині конвеєра. Двоє чи троє чоловіків уже впорались, і санітар із хворобливо блідим обличчям і випнутими зубами ніс їм одяг у дротяних кошиках. Чоловіків п’ять-шість витурили з черги й указали на сходи.

— Нахиліться і розсуньте сідниці.

Річардс нахилився і розсунув. Вкритий пластиком палець вторгся йому в задній прохід, подосліджував і відступив.

— Далі.

Він зайшов у буду, завішену з трьох боків на кшталт кабінок на виборчій дільниці (такі кабінки пішли в непам’ять ще одинадцять років тому, коли ввели електронне голосування), і помочився в синю мензурку. Лікар її прийняв і поставив на металеву етажерку.

Наступною зупинкою була оптометрична таблиця.

— Читайте, — сказав лікар.

— І-А, Л-Д, М, Ф-С, П, М, З-К, Л, А, С, Д-Ю, Г, А…

— Годі. Далі.

Він зайшов у ще одну псевдокабінку для голосування й натягнув навушники. Йому сказали натискати білу кнопку, коли він щось почує, і червону, коли більше не чутиме. Звук був дуже високий і тихий — наче собачий свисток, тільки тон понизили так, щоб людина ледь-ледь розрізняла. Річардс тис на кнопки, доки не сказали зупинитися.

Його зважили. Перевірили на плоскостопість. Поставили перед флюороскопом і наділи свинцевий фартух. Лікар, що жував гумку й фальшиво мугикав під ніс, зробив кілька знімків і записав номер посвідки.

До оглядової Річардс зайшов у групі з чоловік тридцяти. До протилежного кінця кімнати дісталися дванадцятеро. Дехто вже вдягнувся і чекав на ліфт. Ще дюжину викинули з черги. Один напав на лікаря, який його порізав, і поліцейський вшкварив чоловікові повний заряд «підганялки». Той упав мов підкошений.

Річардс зупинився перед низьким столом, і його опитали, чи не хворів він хвороб на п’ятдесят. Більшість — респіраторні. Лікар прискіпливо глянув на Річардса, коли той зауважив, що в родині був грип.

— Дружина?

— Ні, донька.

— Вік?

— Півтора року.

— Тобі щеплення робили? І не смій брехати! — раптом крикнув лікар, наче Річардс уже намагався збрехати. — Ми перевіримо лікарняну картку.

— Щепився в липні 2023-го. Бустер — у вересні 2023-го. Районна поліклініка.

— Далі.

Раптом Річардса охопило бажання потягтися через стіл і зчавити цьому хробаку горлянку. Натомість він рушив далі.

На останній зупинці сувора жінка з короткою стрижкою та електрошептуном у вусі спитала, чи він не гомосексуал.

— Ні.

— Вас заарештовували за підозрою у тяжких злочинах?

— Ні.

— Є серйозні фобії? Мається на увазі…

— Ні.

— Ти краще послухай визначення, — мовила вона з легким відтінком поблажливості. — Мається на…

— Чи нема в мене незвичних і компульсивних страхів, наприклад акрофобії або клаустрофобії. Нема.

Жінка міцно стиснула губи, наче от-от відпустить уїдливу ремарку.

— Вживаєте або вживали галюциногени чи препарати, що викликають залежність?

— Ні.

— Маєте родичів, яких заарештовували за обвинуваченнями в злочинах проти держави чи проти Мережі?

— Ні.

— Підпишіть клятву вірності й оцю форму про проходження Комісії Ігор, містере, е-е-е, Річардс.

Він нашкрябав підпис.

— Покажіть санітару картку і повідомте номер…

Річардс відійшов, не дослухавши до кінця, й підняв великий палець кролезубому санітарові.

— Номер двадцять шість, Баґзе.

Санітар приніс речі. Річардс неквапливо вдягнувся й рушив до ліфта. В анусі було жарко й сороміцько, осквернено і трохи слизько від лубриканту, яким змастив його лікар.

Коли всіх претендентів згуртували, двері ліфта відчинилися. Цього разу куленепробивна мінікабінка стояла порожня. Копом виявився худорлявий чоловік із жировиком біля носа.

— Проходимо в кінець, — скандував він. — Прошу проходити в кінець.

Поки двері стулялися, Річардс помітив, як із протилежного кінця приміщення заходять «С». До них уже наближався лікар з планшеткою. Тоді двері стулились, і більше він нічого не побачив.

Вони піднялися на третій поверх, і двері прочинилися в здоровенну, тьмяно освітлену спальну залу. Здавалося, ряди вузьких залізно-брезентових лежаків тягнуться в нескінченність.

Двоє копів почали випускати їх із ліфта, перевіряти посвідки й видавати номери ліжок. Річардс отримав 940. На лежаку були єдине коричневе покривало і пласка подушка. Річардс улігся; взуття ковзнуло з ніг на підлогу. Стопи звисали за край — тут нічим не зарадиш.

Він схрестив руки під головою і втупився в стелю.

Мінус 094, відлік триває

Наступного ранку рівно о шостій його розбудив притьма гучний дзвін. Перші кілька секунд Річардс був наче в тумані, дезорієнтований, він зчудувався, чи то Шила купила будильник, чи що. А тоді все згадав і сів на ліжку.

Групами по п’ятдесят їх повели у величезну, мов на виробництві душову, де вони знову показали посвідки на камеру, що її охороняв поліцейський. Річардс зайшов у кабінку з синіми кахлями, а ще з дзеркалом, раковиною, душем і унітазом. На поличці над раковиною рядком лежали запаковані в целофан зубні щітки, а також електрична бритва, шмат мила й наполовину використаний тюбик зубної пасти. У кутку дзеркала виднілось попередження: «ПОВАЖАЙ ЦЮ ВЛАСНІСТЬ!» Під написом хтось нашкрябав: «Я ПОВАЖАЮ ХІБА ЩО СВОЮ ДУПУ!»

Річардс прийняв душ, витерся рушником — горішнім зі стосу на туалетному бачку — поголився і причесався.

Їх повели в їдальню, де знову довелося пред’являти посвідки. Річардс узяв тацю і поштовхав її прилавком з неіржавкої сталі. Йому видали коробку кукурудзяних пластівців, тарілку просякнутої жиром смаженої картоплі, порцію яєчні-бовтанки, тост — холодний і твердий, мов мармуровий надгробок, пів пінти молока, чашку каламутної кави (без вершків), згорточок цукру, згорточок солі і шматочок маргарину на малесенькому клаптику промащеного паперу.

Він пожадливо поглинув наїдки — як і решта претендентів. Окрім порційної масної піци та державних харчових пігулок, це була перша справжня потрава в Річардса за бозна-скільки часу. І попри все, їжа видавалася на подив прісною, наче якийсь кухар-вампір на тій кухні висмоктав з неї весь смак і лишив самі грубі поживні речовини.

А що вони їли цього ранку? Ламінарію в пігулках. Штучне молоко для малої. Раптом на Річардса налинув відчай. Боже, коли ж вони побачать гроші? Сьогодні? Завтра? Наступного тижня?

А може, це просто рекламний трюк, така собі кричуща замануха. Може, нема ніякої веселки, не кажучи вже про горщики з золотом.

Він сидів і витріщався на свою порожню тарілку, доки о сьомій не прозвучав ще один дзвінок і їх повели до ліфтів.

Мінус 093, відлік триває

На четвертому поверсі Річардсову групу з п’ятдесяти чоловік загнали спершу у велику кімнату без меблів, оперезану по стінах прорізами, як у поштових скринях. Вони знову показали картки, і двері ліфта зі свистом стулилися за ними.

До кімнати зайшов сухорлявий чоловік з обрідкуватим волоссям й емблемою Ігор (силует людської голови на тлі факела) на лабораторному халаті.

— Прошу, роздягніться й заберіть з одягу всі цінності, — сказав він. — Тоді киньте одяг в отвір сміттєспалювача. Вам видадуть ігрові комбінезони. — Він великодушно посміхнувся й додав: — Комбінезони можете лишити собі, хоч яким буде ваш особистий вердикт на Іграх.

Люди трохи побурчали, але всі підкорилися.

— Прошу, поспішіть, — сказав сухорлявий чоловік і двічі ляснув у долоні, мов учитель перших класів просить дітей облишити забавки. — У нас попереду ще багато всього.

— А ви теж учасник? — спитав Річардс.

Сухорлявий чоловік наділив його здивованим поглядом. Позаду хтось гмикнув.

— Не зважайте, — мовив Річардс і зняв штани.

Він забрав усі цінності й кинув сорочку, штани та спіднє в поштовий проріз. Десь далеко внизу спалахнуло коротке жадібне полум’я.

На протилежному кінці кімнати прочинилися двері (на протилежному кінці завжди були двері; а вони наче стали щурами, які біжать угору велетенським лабіринтом — Американським лабіринтом без виходу, подумав Річардс), і якісь чоловіки заволокли великі кошики на колесах, підписані «S», «M», «L» і «XL». Річардс обрав «XL» — за відповідну довжину. Він гадав, що комбінезон на ньому висітиме, але той дуже добре припасувався. Матеріал був м’який, чіпкий, майже як шовк, але міцніший. Передом здіймалася єдина нейлонова «блискавка». Усі були темно-сині, і в усіх на правій передній кишені стояла емблема Ігор. Коли вся група перевдяглася, Річардсу здалось, що він втратив обличчя.

— Прошу сюди, — сказав сухорлявий чоловік і повів їх до іншої кімнати очікування, де ревів і клекотав непозбувний Дармовізор. — Вас запрошуватимуть групами по десятеро.

Над дверима позаду Дармовізора висів ще один знак «СЮДИ» з такою самою стрілкою.

Вони всілися. Трохи згодом Річардс підвівся, пішов до вікна і визирнув надвір. Вони здіймались усе вище, а дощ не вщухав. Вулиці були лискучі, чорні й мокрі. Річардс загадався, що зараз робить Шила.

Мінус 092, відлік триває

Чверть по десятій він зайшов у ті двері — тепер один з десяти. Вони сунули вервечкою. Їм просканували картки. Всередині знову виявилися кабінки з трьома стінками, тільки вже міцнішими, скрученими зі звукоізоляційних коркових панелей. Горішнє світло — непряме і м’яке. З невидимих колонок линув мюзак[5]. На підлозі — плюшевий килим; Річардс мало не підстрибнув, відчувши під ногами щось інше за цемент.

Худорлявий чоловік щось йому сказав. Річардс кліпнув.

— Га?

— Кабіна шість, — докірливо мовив худорлявий.

— А-а.

Він пішов у кабіну шість. Там стояв стіл, а на стіні навпроти на рівні очей висів великий годинник. На столі лежав нагострений олівець «G-AIIBM» і стос нелінійованого паперу. Дешевого, як зауважив Річардс.

Біля всього цього стояла блискуча жриця комп’ютерної епохи — висока і показна, мов Юнона, блондинка в коротких райдужних шортах, які чітко окреслювали дельтаподібний горбик її срамоти. Крізь шовкову блузку-сіточку завзято випиналися рум’яні соски.

— Прошу сідати, — сказала вона, — я Рінда Вард, тестуватиму вас.

Вона простягла руку. Річардс — у шоці — потиснув.

— Бенджамін Річардс.

— Можна, я зватиму тебе Бен?

Усміх був звабливий, але безособовий. Він відчув саме те символічне бажання, яке мав відчувати до цієї статурної особи жіночої статі, з усім її вгодованим тілом на позір. Воно його злило. Він замислився, чи не ловить вона від цього кайф — отак хизуючись перед бідосями на шляху до м’ясорубки.

— Атож, — відказав він. — Класні цицьки.

— Дякую, — незворушно мовила вона.

Тепер він сидів і дивився вгору, тоді як вона позирала вниз, що додавало всій картині навіть більш принизливий штрих.

— Цей тест — те саме, що й учорашній медогляд твоїх фізичних здібностей, тільки сьогодні перевіряємо розумові. Тест буде досить довгий, ланч десь о третій — за умови, якщо ти пройдеш.

Усміх блимав — то з’являвся, то зникав.

— Перший блок словесний. У тебе година з моменту, коли я видам тестовий буклет. Під час іспиту можеш ставити питання, і я на них відповідатиму в міру дозволеного. Проте жодних відповідей на тестові питання не даватиму. Зрозумів?

— Так.

Вона передала Річардсу буклет. На обкладинці була надрукована велика червона долоня. Під нею стояли червоні літери:

СТОП!

І внизу: «Не перегортай першу сторінку, доки інструктор не дозволить почати».

— Серйозний підхід, — зауважив Річардс.

— Перепрошую?

Ідеально вимальовані брови злегка піднялися.

— Нічого.

— Аркуш для відповідей побачиш, коли розгорнеш буклет, — продекламувала вона. — Прошу робити жирні чорні позначки. Якщо захочеш змінити відповідь, прошу стирати повністю. Якщо не знаєш відповіді — не вгадуй. Зрозумів?

— Так.

— Тоді прошу перегорнути першу сторінку і починати. Коли скажу «стоп», прошу покласти олівець. Можеш починати.

Він не став починати. Він повільно, зухвало оглядав її тіло.

За секунду вона зашарілась.

— Бене, твоя година пішла. Ти б радше…

— Чому, — спитав він, — усі тут думають, що як перестрінеш південника, то це неодмінно буде якийсь хтивий недоумок?

Жінка тепер геть зніяковіла.

— Я… я ніколи…

— Отож, ти ніколи, — сказав він, посміхнувся і взяв олівець. — Господи боже, от ви тупі, люди.

Він схилився над тестом, а вона все намагалася підшукати відповідь чи хоч відгадати причину цієї атаки. Певно, і справді не розуміла.

У першому блоці треба було вписати відповідну літеру.

1. (Щось) літа не зробить.

а. думка

б. пиво

в. ластівка

г. злочин

ґ. нічого з попереднього

Він хутко заповнював аркуш для відповідей, майже не зупиняючись подумати чи вдруге зважити питання. Після вставок була лексика, тоді протилежні значення слів. Коли він закінчив, з години ще лишалося п’ятнадцять хвилин. Жінка не стала приймати відповіді — за правилами не можна їх віддавати, доки година не спливла, — тож Річардс відкинувся на спинку стільця і взявся мовчки витріщатися на її практично голе тіло. Тиша гущавіла, тиснула, набрякала. Він бачив, як жінці хочеться накинути пальто, і радів із цього.

Коли час скінчився, вона дала наступний тест. На першій сторінці був малюнок бензинового карбюратора. Під ним:

Ви б вставили це в:

а. газонокосарку

б. Дармовізор

в. електричний гамак

г. автомобіль

ґ. нічого з попереднього

Третім тестом перевіряли математику. Він не дуже добре тямив у цифрах, тож коли побачив, як годинник від нього тікає, почав трохи пітніти. Під кінець вийшов майже врівні. На останнє питання відповісти не встиг. Рінда Вард якось надто широко посміхнулася, коли висмикнула в нього тест і аркуш із відповідями.

— Тут ти не такий спритний, Бене.

— Але все буде правильно, — сказав він і посміхнувся навзаєм, тоді похилився вперед і легко ляснув її по сідниці. — Іди в душ, мала. Добре впоралася.

Вона несамовито почервоніла.

— Я можу влаштувати так, що тебе дискваліфікують.

— Не бреши. Влаштуєш хіба так, що тебе звільнять, ось і все.

— Геть. Повертайся в чергу.

Вона гарчала, мало не плакала.

Річардс відчув щось на кшталт співчуття, та придушив його.

— Гарної тобі ночі, — сказав він. — Піди розвійся, пригостися обідом на шість страв із тим, з ким цього тижня спиш, і подумай про мою дитину, яка помирає від грипу в сраній трикімнатній квартирці в Забудові.

Він вийшов, а жінка з побілілим обличчям дивилася йому вслід.

Група з десятьох скоротилася до шістьох, і вони потупцювали до наступної зали. Була перша тридцять.

5 Легка фонова музика, яку часто можна почути в супермаркетах і ліфтах.

Мінус 091, відлік триває

Лікар, який сидів по інший бік столу в черговій кабінці, мав окуляри з крихітними товстими лінзами. А ще він мав бридкий вдоволений посміх, який нагадав Річардсу про одного недоумка, що він його знав у старших класах. Той пацан любив повзати під лавами шкільного стадіону і зазирати дівчатам під спідниці, поліруючи при цьому собі вужика. Річардс почав шкіритись.

— Щось приємне? — спитав лікар, перегортаючи першу чорнильну пляму.

Бридкий посміх трохи поширшав.

— Так. Ви мені одного старого знайомого нагадали.

— О! Кого?

— Та байдуже.

— Гаразд. Що ви тут бачите?

Річардс глянув на пляму. На праву руку йому почепили манжету для вимірювання артеріального тиску. До голови приліпили кілька електродів, а дроти від руки й голови підключили до панелі, що стояла поруч із лікарем. Екраном комп’ютерної консолі рухалися звивисті лінії.

— Дві негритянки. Цілуються.

Лікар показав наступну.

— А тут?

— Спортивний автомобіль. Схожий на «ягуар».

— Подобаються автівки на бензиновому двигуні?

Річардс стенув плечима:

— У дитинстві модельки збирав.

Лікар щось занотував і перегорнув наступну картку.

— Хвора жінка. Лежить на боці. Тіні на обличчі наче від тюремних ґрат.

— А на останній?

Річардс залився сміхом:

— Схоже на купу лайна.

Він уявив, як цей лікар у своєму білому халаті колінкує попід лавами, зазирає дівчатам під спідниці й дрочить, та зареготав ще дужче. Лікар сидів, всміхався своїм бридким посміхом, і картинка в уяві Річардса ставала ще живішою, а від того — ще смішнішою. Зрештою гиготіння вщухло до самих пирхів. Річардс раз гикнув і затих.

— Ви, мабуть, знов не хочете зі мною поділитись…

— Ні, — мовив Річардс, — не хочу.

— То продовжимо. Асоціації до слів.

Лікар не потурбувався роз’яснити. Річардс подумав, що поголос уже пішов. От і добре. Час зекономиться.

— Готові?

— Так.

Лікар дістав із внутрішньої кишені секундомір, клацнув робочим кінцем кулькової ручки і проглянув список, що тримав перед собою.

— Лікар.

— Ніґер, — відповів Річардс.

— Пеніс.

— Стовбур.

— Червоний.

— Чорний.

— Срібний.

— Кинджал.

— Гвинтівка.

— Вбивство.

— Виграш.

— Гроші.

— Секс.

— Аналізи.

— Страйк.

— Аут[6].

Список продовжився. Вони опрацювали більш як п’ятдесят слів, і тоді лікар затис кнопку на секундомірі й випустив ручку.

— Добре, — мовив він, а потім зчепив пальці й серйозно глянув на Річардса: — Останнє питання, Бене. Не скажу, що вирізняю брехню на льоту, але апарат, до якого ти підключений, дасть мені чітке уявлення так чи інакше. Ти вирішив пройти кваліфікацію до Ігор, бо маєш суїцидальні тенденції?

— Ні.

— Яка в тебе мотивація?

— Мала донечка хворіє. Їй потрібен лікар. Ліки. Лікарняний догляд.

Зашкрябала кулькова ручка.

— Ще щось?

Річардс хотів був сказати «ні» (бо їх то взагалі не обходило), та потім вирішив викласти все як є. Може, тому що лікар скидався на того напівзабутого малого збоченця з юності. Може, тому що це хоч раз треба було вимовити вголос, аби воно сплавилося й набуло чіткої форми, як буває, коли чоловіки змушують себе перетворювати неясні емоційні реакції на вимовлені вголос слова.

— Я вже давно без роботи. Хочу знову працювати, навіть бодай у ролі лоха в лохотроні. Хочу працювати й забезпечувати родину. Гордість маю. А у вас є гордість, лікарю?

— Носа не деру, бо спіткнуся й упаду, — відказав лікар, тоді клацнув ручкою, ховаючи перо. — Якщо вам нема чого додати, містере Річардс…

Він підвівся. Це, а також перехід на прізвище означало, що інтерв’ю скінчилось, і байдуже, чи хотів Річардс щось додати.

— Ні.

— Двері праворуч далі коридором. Щасти.

— Аякже, — відповів Річардс.

6 Бейсбольна термінологія.

Мінус 090, відлік триває

Група, в якій Річардс зайшов на початку, тепер скоротилася до чотирьох. Нова кімната очікування була набагато менша, і загальна група претендентів зменшилась приблизно в такому ж масштабі, відсотків на шістдесят. Останні дві літери алфавіту прибули о пів на п’яту. О четвертій санітар обійшов усіх із тацею несмачних сендвічів. Річардс узяв два і тепер сидів, жуючи, слухаючи хлопа на ім’я Реттенмунд, який пригощав Річардса й кількох інших чоловіків нескінченним, здавалося, потоком сороміцьких байок.

Коли вся група зібралася, їх загнали до ліфта й підняли на п’ятий поверх. Їхнє помешкання становило велику загальну кімнату, спільну вмивальню і неминучу фабрику сну з рядами лежаків. Їм повідомили, що о сьомій у їдальні далі коридором подадуть гарячу їжу.

Річардс посидів собі кілька хвилин, тоді підвівся і пішов до копа, що стояв при дверях, крізь які вони були зайшли.

— Приятелю, а тут є телефон?

Він не сподівався, що їм дозволять телефонувати, але коп мовчки тицьнув великим пальцем у коридор.

Річардс крихту прочинив двері й визирнув. Ясна річ, осьо він — платний апарат.

Річардс знову глянув на копа.

— Слухай, якщо позичиш мені п’ятдесят центів на дзвінок, я…

— Відвали, дядя.

Річардс тримав себе в руках.

— Я хочу зателефонувати дружині. У нас дитина хворіє. Постав себе на моє місце, бога ради.

Коп засміявся: короткий, різкий, огидний звук:

— Усі ви однакові. Побрехеньок на цілий рік вистачить. А на Різдво й День матері вам що, «Техніколор» і 3D подавай?

— От виродок, — сказав Річардс, і щось таке було в його погляді, в розправлених плечах, що коп втупив погляд у стіну. — Чи ти сам не одружений? Чи не бувало так, що ти голий-босий і мусиш позичати, хоч у роті такий присмак, наче гівно жереш?

Зненацька коп засунув руку в кишеню джемпера й дістав жменю пластикових монет. Кинув Річардсу два новочетвертаки, запхав решту грошей назад у кишеню і схопив Річардса за барки.

— Як пошлеш до мене ще когось, мовляв, Чарлі Ґрейді м’якосердий, то я тобі всі сучі-псячі мізки повишибаю, хробаче.

— Дякую, — рівно відповів Річардс. — Що позичив.

Чарлі Ґрейді засміявся й відпустив його комбінезон. Річардс вийшов у коридор, зняв слухавку й кинув в апарат гроші. Вони провалилися з глухим дзенькотом, і секунду нічого не відбувалося («о господи, невже все надарма»), аж тоді почувся гудок. Річардс став повільно тицяти клавіші на цьому таксофоні в коридорі п’ятого поверху, сподіваючись, що їхня сусідка, сучка Дженнер, не підійде перша. Бо вона, коли почує його голос, запросто гукне інший номер, і тоді гроші підуть на вітер.

Прозвучало шість гудків виклику, а тоді незнайомий голос мовив:

— Алло?

— Покличте Шилу Річардс із «5С».

— Вона наче вийшла, — сказав голос, дедалі більш вкрадливий. — Знаєте, ходить туди-сюди кварталом. У них дитина хвора. І чоловік нероба.

— Просто постукайте у двері, — сказав він; у роті геть пересохло.

— Заждіть.

Слухавка на іншому кінці вдарилась об стіну — незнайомий голос її впустив. Десь далеко, глухо, наче уві сні, Річардс почув, як незнайомий голос стукає й волає:

— Телефон! Вас до телефону, місіс Річардс!

За пів хвилини незнайомий голос повернувся.

— Її нема. Чую, як кричить дитина, але її вдома нема. Я ж кажу, вона має мету, коли моряки в порту, — голос загигикав.

Річардсу закортіло телепортуватися тою телефонною лінією, вигулькнути на іншому кінці, мов злий джин із чорної пляшки, і душити цей незнайомий голос, аж доки тому очі не повилазять, доки воно не скоцюрбиться на підлозі.

— Передайте їй повідомлення, — сказав він. — Запишіть на стіні, як треба буде.

— Олівця при собі нема. Я кладу слухавку. Па-па.

— Стійте! — загорлав Річардс; у голосі крізніла паніка.

— Ану… хвилинку, — неохоче відказав голос. — Вона саме піднімається сходами.

Річардс, спітнілий, похилився на стіну. За мить у вусі прозвучав голос Шили — спантеличений, недовірливий, трохи наляканий:

— Алло?

— Шило.

Він заплющив очі, не впав тільки тому, що стіна тримала.

— Бене. Бене, це ти? З тобою все добре?

— Ага. Добре. Кеті. Вона…

— Без змін. Лихоманить не сильно, але вона так хрипить, крупозно. Бене, я думаю, у неї рідина в легенях. Що, як це пневмонія?

— Все буде добре. Все буде добре.

— Я… — вона замовкла, надовго. — Так не хочу лишати її саму, але мушу. Бене, я зранку два фортелі провернула. Вибач. Та я дістала трохи ліків з аптеки. Хороших ліків.

Вона говорила ревно, ритмічно, мов євангельський проповідник.

— То лайно, а не ліки, — сказав він. — Слухай-но: годі, Шило. Прошу тебе. Здається, я пройшов. Серйозно. Вони вже нікого не виганятимуть, бо тих шоу забагато. А так їм вистачить гарматного м’яса. І вони дають аванси, я так думаю. Місіс Апшо…

— Чорний їй узагалі не личить, — рівно мовила Шила.

— Байдуже. Шило, сиди з Кеті. Ніяких фортелів.

— Гаразд. Більше не піду.

Але він не повірив її голосу.

«Брешеш, аж пальці знати, Шило?»

— Я тебе люблю, Бене.

— І я те…

— Три хвилини вийшли, — втрутилась операторка. — Якщо бажаєте продовжити розмову, внесіть, будь ласка, один новочетвертак або три старі четвертаки.

— Стривай-но! — закричав Річардс. — Чорт, не встрявай, сучко. Ти…

Порожнистий гул перерваного зв’язку.

Він жбурнув слухавку. Вона пролетіла на всю довжину свого срібного шнура, потім відскочила, вдарившись об стіну, а тоді повільно захиталася вперед-назад, наче якась дивна змія, яка раз укусила — і померла.

«Хоч хтось мусить заплатити, — заціпеніло подумав Річардс, виходячи з коридору. — Хоч хтось та мусить».

Мінус 089, відлік триває

Вони квартирували на п’ятому поверсі до десятої години наступного дня, і Річардс мало не поїхав дахом від злості, занепокоєння та відчаю, аж тут молодий, трохи підаркуватий з вигляду хлоп в облиплій уніформі Ігор припросив їх до ліфта. Загалом їх, певно, лишилося чоловік триста: більше шістдесяти беззвучно й безболісно забрали геть минулої ночі. Серед них був той малий із нескінченним потоком сороміцьких жартів.

Групами по п’ятдесят їх завели в маленьку лекційну залу на шостому поверсі. Лекційна була розкішна, щедро оздоблена червоним плюшем. На сидіннях бильця зі справжнього дерева, з вбудованими попільничками, тож Річардс витяг свою пом’яту пачку «Блемс». Попіл він струшував на підлогу.

Перед ними була невелика сцена, по центру якої стояла кафедра, а на кафедрі — графин з водою.

Десь о десятій п’ятнадцять підаркуватий підійшов до кафедри і мовив:

— Прошу вітати Артура М. Бернса, другого режисера Ігор.

— Ур-ря-я, — почувся кислий голос позаду Річардса.

До кафедри покрокував огрядний чоловік із тонзурою, облямованою сивим волоссям. Дорогою він зупинявся і кивав, наче дякував аплодисментам, які чув лиш він один. Тоді усміхнувся до аудиторії — широким, мерехтливим усміхом, що перетворив його на пухкого пристаркуватого Купідона в діловому костюмі.

— Вітаю, — сказав він. — Ви пройшли.

Почулося гучне колективне зітхання, за яким настали сміх і ляпання по спинах. Спалахнуло ще більше сигарет.

— Ур-ря-я, — повторив кислий голос.

— Невдовзі вам видадуть програмні завдання й номери кімнат на сьомому поверсі. Виконавчі продюсери відповідних програм згодом пояснять, чого від вас очікують. Та перш ніж це станеться, я просто хочу ще раз привітати вас і сказати, що вважаю вас сміливими, винахідливими людьми, які відмовляються жити на державну допомогу, коли мають нагоду проявити себе як чоловіки і, додам від себе особисто, як справжні герої нашого часу.

— Фігня, — зауважив кислий голос.

— Більш того, і зараз я говорю від імені всієї Мережі, ми бажаємо вам успіху і — помагайбі, — Артур М. Бернс по-свинячому захихотів і потер руки. — Ну, бачу, вам не терпиться отримати завдання, тож більше не мучитиму вас теревенями.

Прочинилися бокові двері, і до лекційної зайшла дюжина Ігрових лакеїв у червоних туніках. Вони стали вигукувати імена. По руках пішли білі конверти, і скоро вони засмітили підлогу, мов конфеті. Люди читали завдання на пластикових картках, ділилися ними з новими знайомими. Чулися глухі стогони, веселі вигуки й присвисти. Артур М. Бернс подивлявся на це все з трибуни й приязно всміхався.

— Клята «Скільки жару стерпиш», боже, ненавиджу спеку…

— От галіма передача, йде зразу після мультиків, хай йому грець…

— «Топчак до баксів», блін, не знав, що в мене серце…

— Я сподівався туди потрапити, але не думав…

— Агов, Джейку, бачив колись це шоу, «Заплив з крокодилами»? Я гадав…

— Навіть не розраховував на це…

— Мабуть, не можна…

— От паскудство, чорт забирай…

— Це «Біжи по пушки»…

— Бенджамін Річардс! Бен Річардс!

— Тут!

Він отримав звичайний білий конверт, надірвав його. Пальці злегка тремтіли, тож малу пластикову картку він дістав лише з другої спроби. Глянув на неї, насупившись, не розуміючи. Жодного програмного завдання. На картці були відтиснуті всього два слова: «ЛІФТ ШІСТЬ».

Він поклав картку до посвідки в нагрудну кишеню і вийшов з лекційної. Перші п’ять ліфтів у кінці коридору жваво працювали, доправляючи на сьомий поверх учасників змагань наступного тижня. Біля стулених дверей ліфта № 6 стояло четверо чоловіків, в одному Річардс розпізнав власника кислого голосу.

— Це що? — спитав Річардс. — Нам копняка дають?

Чоловік із кислим голосом мав років двадцять п’ять, був непоганий з лиця. Одна рука в нього всохла, мабуть, через поліомієліт, який лютував у 2005-му. І особливих успіхів досяг у Ко-Опі.

— Та де там, — відповів він і байдуже реготнув. — Гадаю, нам дісталися шоу з найвищими ставками. Не ті, після яких ти опиняєшся в лікарні з інсультом, чи без ока, чи без руки, чи без обох. А ті, де тебе вбивають. Прайм-тайм, крихітко.

До них доєднався шостий — симпатичний юнак, який здивовано кліпав на все та всіх.

— Привіт, малеча, — мовив чоловік із кислим голосом.

Об одинадцятій, коли всіх інших уже забрали, розтулилися двері ліфта № 6. У куленепробивній буді знову сидів коп.

— Бачиш? — сказав чоловік із кислим голосом. — Ми небезпечні персонажі. Вороги народу. Нас зітруть з лиця землі.

Він зробив сувору гангстерську міну та обстріляв броньовану буду з уявного пістолета-кулемета «Стен». Коп заціпеніло на нього витріщився.

Мінус 088, відлік триває

Приймальня на восьмому поверсі була дуже мала, дуже плюшева, дуже інтимна, дуже особиста. Цілком і повністю в розпорядженні Річардса.

Наприкінці поїздки на ліфті троє копів хутенько вихопили з групи трьох чоловіків і повели їх кудись далі коридором, вистеленим плюшевим килимом. А Річардса, чоловіка з кислим голосом і малого, який часто кліпав, привели сюди.

Щойно трійця зайшла у приймальню, їм усміхнулася секретарка — Річардсу вона трохи нагадала одну з тих акторок, секс-символів старого телебачення (Ліз Келлі? Ґрейс Тейлор?), що він бачив у дитинстві. Секретарка сиділа в алькові за столом, а навколо неї — стільки кімнатних рослин, наче то був солдатський окоп десь в Еквадорі.

— Містере Янскі, — сліпуче всміхаючись, мовила вона. — Прошу одразу до кабінету.

Малий, який багато кліпав, пішов у святая святих. Річардс і чоловік із кислим голосом, якого звали Джиммі Лафлін, повели стриману розмову. Річардс з’ясував, що Лафлін жив усього за три квартали від нього, на Док-стріт. До минулого року він працював на пів ставки чистильником двигунів у «Дженерал атомікс», та його звільнили за участь у сидячому страйку проти негерметичних радіаційних екранів.

— Ну, я хоч живий, — сказав він. — Як кажуть ті хробаки, ось що справді важить. Ясна річ, я безплідний. Але то байдуже. Один з невеликих ризиків, на які ти йдеш за кругленьку суму в сім новобаксів на день.

Коли «Дженерал» вказали йому на двері, всохла рука ускладнила пошук роботи. За два роки до того його дружина злягла з важкою формою астми і тепер була прикута до ліжка.

— Врешті-решт я вирішив зазіхнути на великий куш, — гірко посміхаючись, мовив Лафлін. — Може, при нагоді скину з горішнього поверху пару підлабузників, поки Маккоунові хлопці мене не піймають.

— Гадаєш, ми справді попали на…

— «Переслідуваного»? Закладаюсь на твою солодку дупцю. Пригости-но мене, друже, своїми задрипаними цигарками.

Річардс дав одну.

Двері прочинились, і з них вийшов малий, який багато кліпав, — під руку з гарненькою лялечкою, вдягненою в два клаптики тканини, що тримались на чесному слові. Проходячи повз чоловіків, малий злегка, нервово всміхнувся.

— Містере Лафлін? Прошу, заходьте.

Тож зараз Річардс сидів самотою, якщо не рахувати секретарку, яка знову зникла у своєму окопі.

Він підвівся й пішов у куток до безкоштовного автомата з цигарками. Йому подумалося, що Лафлін правий. Автомат видавав і Штучки. Певно, вони потрапили у вищу лігу. Річардс дістав пачку «Блемс», запалив одну.

Хвилин за двадцять вийшов Лафлін під руку з попелястою блондинкою.

— Знайома, на попутках разом їздили, — мовив він до Річардса і вказав на блондинку.

Та слухняно явила ямочки на щоках. Лафлін болісно скривився.

— Цей покидьок хоч говорить навпрошки, — сказав він Річардсу. — До зустрічі.

Лафлін пішов. З нори визирнула секретарка.

— Містере Річардс? Прошу проходити до кабінету.

Він пройшов.

Мінус 087, відлік триває

Кабінет був великий, хоч у кілбол грай. В очі одразу впадало здоровенне вікно на всю стіну, яке виходило на будинки середнього класу, склади біля пристані, нафтові резервуари й озеро Гардінг. І небо, і вода були блакитно-сірі. Так само дощило. Вдалині з боку в бік пухкав великий танкер.

Чоловік за столом був середнього зросту і дуже чорний. Такий, правду кажучи, чорний, що Річардс аж задумався, чи він справжній. Чоловік наче вийшов із менестрель-шоу[7].

— Містере Річардс.

Чоловік підвівся і простяг руку. Коли Річардс не став її тиснути, той наче не сильно розгубився. Просто забрав руку і сів.

Біля столу було каркасне брезентове крісло. Річардс і собі сів та загасив сигарету в попільничці з емблемою Ігор.

— Я Ден Кілліан, містере Річардс. Ви вже, певно, здогадалися, чому вас сюди запросили. Згідно з нашими даними і вашими результатами тестів, ви тямущий.

Річардс схрестив руки, чекав.

— Вас обрали конкурсантом до «Переслідуваного», містере Річардс. Це наше найбільше шоу. Найприбутковіше — і найнебезпечніше для учасників. У мене на столі лежить ваша остаточна згода. Я не сумніваюсь, що ви її підпишете, та спершу хочу розповісти, чому вас обрали, і щоб ви повністю розуміли, у що вплутуєтесь.

Річардс нічого не відповів.

Кілліан виклав на чистесенький бювар свого столу досьє. Річардс помітив, що на обкладинці стоїть його ім’я. Кілліан розгорнув теку.

— Бенджамін Стюарт Річардс. Вік: двадцять вісім, народився 8 серпня 1997 року в місті Гардінг. Навчався в ремісничій школі Південного міста з вересня 2011-го по грудень 2013-го. Двічі був усунений від занять за неповагу до керівництва. Скільки пригадую, ви копнули у верхню частину стегна заступника директора, коли той стояв до вас спиною.

— Брехня, — мовив Річардс. — Я його в зад копнув.

Кілліан кивнув.

— Най буде так, містере Річардс. У віці шістнадцяти років ви одружилися з Шилою Річардс, уродженою Ґордон. Старомодний пожиттєвий контракт. Як бунтувати, то до кінця, еге ж? Відсутність членства в профспілці через відмову підписувати Профспілкову клятву вірності й «Пункти про контроль зарплатні». Скільки пам’ятаю, ви назвали регіонального губернатора Джонсбері сучим сином і півнем драним.

— Так, — відповів Річардс.

— Трудовий стаж у вас неоднорідний, і вас звільняли… ану подивимось… загалом шість разів з таких причин, як непокора, образа керівництва і сувора критика влади.

Річардс стенув плечима.

— Коротше кажучи, вас вважають антиавторитарним і антисоціальним. Ви відхилення від норми, але достатньо розумний, щоб не потрапити за ґрати чи мати серйозні проблеми з владою, і ви не маєте залежностей. Штатний психолог доповів, що на різних чорнильних плямах ви побачили лесбійок, екскременти й транспорт, який забруднює середовище. Він також доповів про високий рівень незрозумілих веселощів…

— Він нагадав мені одного пацана з дитинства. Він любив ховатися під лавами на стадіоні й дрочити. Я про пацана. Не знаю, що там ваш лікар полюбляє.

— Зрозуміло.

Кілліан коротко усміхнувся — в суцільній темряві зблиснули білесенькі зуби — і повернувся до теки.

— Деякі ваші відповіді були расистського характеру, що заборонено Расовим актом від 2004-го. Також під час тесту на асоціації до слів ви дали кілька відповідей насильницького характеру.

— Я тут у насильницьких справах, — сказав Річардс.

— Авжеж. Проте ми — і це я говорю не просто від імені Керівництва Ігор, а від імені всієї нації — надзвичайно стурбовані цими відповідями.

— Боїтеся, щоб хтось якось уночі не підклав вам у систему запалювання паличку ірландської[8]? — вишкіряючись, поцікавився Річардс.

Кілліан замислено лизнув великий палець і перегорнув сторінку.

— Нам на щастя, ви маєте такого собі заручника долі, містере Річардс. У вас є донька на ім’я Кетрін, півтора року. То була помилка?

Він студено посміхнувся.

— Запланована, — без образи відповів Річардс. — Я тоді працював на «Дженерал». Якимось чином моя сперма то пережила. Може, бог пожартувати вирішив. З тим, який зараз став світ, я інколи гадаю, що ми тоді вдерли штуку.

— У всякому разі ви тут, — сказав Кілліан, так само посміхаючись своїм холодним посміхом. — А наступного вівторка опинитесь на «Переслідуваному». Бачили передачу?

— Так.

— Тоді знаєте, що це найголовніше шоу на Дармобаченні. Глядачі мають безліч шансів узяти в ньому участь — як опосередковано, так і безпосередньо. Я виконавчий продюсер цього шоу.

— Як чудесно, — мовив Річардс.

— Ця передача — один з найнадійніших способів, у який Мережа ще в зародку розправляється з такими капосниками, як ви, містере Річардс. Уже шість років розправляється. До сьогодні вцілілих у нас не було. Якщо геть щиро, ми плануємо діяти в тому ж дусі.

— То ви ведете нечесну гру, — рівно мовив Річардс.

Кілліан більше здивувався, ніж жахнувся:

— Але ж ні! Ви забуваєте, містере Річардс, що ви — анахронізм. Люди не сидітимуть по барах та готелях, не збиратимуться перед крамницями побутової техніки з гаслами на вашу підтримку. Боронь боже! Ні. Вони жадатимуть, аби вас стерли з лиця землі, і при нагоді в цьому допоможуть. Що брудніше, то краще. А ще треба буде змагатися з тим Маккоуном. Еван Маккоун і Мисливці.

— Наче якась неогрупа, — сказав Річардс.

— Маккоун ніколи не програє, — сказав Кілліан.

Річардс хрюкнув.

— Вас покажуть у прямому ефірі ввечері у вівторок. Подальші випуски становитимуть монтаж із плівок, записів і, коли можливо, живі трансляції всіх трьох учасників. Бувало таке, що ми переривали планові трансляції, коли якийсь особливо винахідливий учасник наближався до своєї… скажімо так, особистої битви при Ватерлоо. Правила — простіше не буває. Ви або, в разі вашої смерті, родичі отримаєте по сто новодоларів за кожну годину, яку проведете на волі. Ми вам видамо чотири тисячі вісімсот доларів на витрати — за умови, якщо ви дві доби водитимете Мисливців за ніс. Непотрачений залишок, ясна річ, підлягає поверненню, якщо ви протягом цих двох діб загинете. У вас дванадцять годин фори. Якщо протримаєтеся тридцять днів, отримаєте Суперприз. Один мільярд новодоларів.

Річардс закинув голову і засміявся.

— От і я так думаю, — сухо посміхаючись, мовив Кілліан. — Маєте питання?

— Тільки одне, — сказав Річардс, нахиляючись уперед; на обличчі не стало й сліду веселощів. — Як би вам велося, якби ви самі опинилися там, на втіках?

Кілліан розсміявся. Він тримався за живіт, і кімнатою щедро котився громовий червонодеревний сміх.

— Ох… містере Річардс… я перепро-хо-шую… — і ще раз покотився з реготу.

Врешті-решт, промокнувши очі великою білою хусткою, Кілліан наче опанував себе.

— Розумієте, у вас не просто наявне почуття гумору, містере Річардс. Ви… мене… — він придушив новий напад сміху. — Вибачте мені. Насмішили до чортиків.

— Бачу.

— Ще питання?

— Ні.

— Дуже добре. Перед шоу будуть збори колективу. Якщо у вашому надзвичайному розумі зародяться ще якісь питання, прошу, прибережіть їх доти.

Кілліан натис кнопку на столі.

— Не треба мені вашої дешевої поживи, — сказав Річардс. — Я одружений.

Кілліанові брови поповзли вгору:

— Ви абсолютно певні? Вірність варта захоплення, містере Річардс, але з п’ятниці до вівторка — то довго. І враховуючи ймовірність, що ви можете більше ніколи не побачити дружину…

— Я одружений.

— Дуже добре.

Він кивнув дівчині у дверях, і та зникла.

— А що ж ми можемо для вас зробити, містере Річардс? У вас буде окремий люкс на дев’ятому поверсі, кулінарні вимоги задовольнятимуться в межах розумного.

— Добру пляшку бурбону. І телефон, щоб я міг поговорити з д…

— Е ні, вибачте, містере Річардс. За бурбон згода. Але щойно ви підпишете цю форму, що не маєте претензій, — він підштовхнув бланк до Річардса разом з ручкою, — будете позбавлені права спілкування до вівторка. Може, передумаєте щодо дівчини?

— Ні, — відказав Річардс і нашкрябав на пунктирній лінії своє ім’я. — Але з вас уже дві пляшки бурбону.

— Звісно.

Кілліан підвівся і знову простягнув руку.

Річардс знов її проігнорував і вийшов.

Кілліан дивився йому вслід, і очі в нього були порожні. Він не усміхався.

7 Форма американського народного театру, де грали білі актори, загримовані під чорношкірих.

8 У часи конфлікту в Північній Ірландії ІРА часто використовувала автомобільні бомби.

Мінус 086, відлік триває

Коли Річардс вийшов, з окопу хвацько вистрибнула секретарка і передала конверт. На горішньому боці:

Містере Річардс,

Певно, одна з тих тем, яку ви не станете порушувати під час нашої бесіди, — те, що гроші вам потрібні просто зараз. Чи не так?

Незважаючи на протилежні чутки, керівництво Ігор авансів не видає. Не розглядайте себе як конкурсанта з усім тим лиском, який цей титул начебто передбачає. Ви не зірка Дармобачення, а всього лиш безіменний роботяга, якому напрочуд добре платять за небезпечну роботу.

Проте керівництво Ігор не приймало правил, які заборонили б мені позичити вам гроші як приватна особа. У конверті ви знайдете десять відсотків від вашої авансової виплати — не в новодоларах, мушу застерегти, а в сертифікатах Ігор, які можна обміняти на долари. Якщо вирішите послати ці сертифікати дружині (а ви, певно, так і вчините), то вона з’ясує, що вони мають над новодоларами одну перевагу: поважний лікар прийме їх як законну валюту — на відміну від шарлатана.

Щиро ваш,

Ден Кілліан

Річардс розкрив конверт і витяг товсту книжечку купонів з емблемою Ігор на пергаментній обкладинці. У ній знайшлися сорок вісім купонів номіналом у десять новодоларів кожен. Річардс відчув, як його охоплює хвиля абсурдної вдячності до Кілліана, і швидко її придушив. Він не сумнівався, що Кілліан може поділитися чотирмастами вісімдесятьма доларами з власного авансу. І крім того, чотириста вісімдесят — то якось збіса дешево як на страховку такого великого шоу, тривалого благополуччя клієнта і високооплачуваної роботи самого Кілліана.

— Чорт, — промовив він.

Секретарка уважливо визирнула з окопу.

— Ви щось сказали, містере Річардс?

— Ні. Як пройти до ліфтів?

Мінус 085, відлік триває

Люкс був розкішним.

Килим із таким довгим ворсом, що хоч плавай брасом, стелився від стіни до стіни в усіх трьох кімнатах: вітальні, спальні й ванній. Дармовізор був вимкнений, панувала благословенна тиша. У вазах стояли квіти, на стіні біля дверей виднілася кнопка з непомітним написом «ОБСЛУГОВУВАННЯ». «І то швидке», — цинічно подумав Річардс. По той бік дверей люксу на дев’ятому поверсі чатували двоє копів, аби Річардс не пішов кудись погуляти.

Він натис кнопку обслуги, і двері прочинилися.

— Так, містере Річардс, — мовив один коп.

Річардс подумав, що від «містера» копу явно кисло в роті.

— Бурбон, який ви просили, буде…

— Я не за це, — перебив Річардс і показав книжечку з купонами, яку лишив йому Кілліан. — Треба, щоб ви це доправили в одне місце.

— Просто напишіть ім’я та адресу, містере Річардс, і я подбаю, щоб доправили.

Річардс відшукав квитанцію від чоботаря і на звороті записав адресу й ім’я Шили. Передав пошарпаний папірець і книжечку копу. Той уже відвертався, коли Річардсу спала ще одна думка.

— Ей! Секундочку!

Коп обернувся, і Річардс вихопив у нього з рук книжку з купонами. Розгорнув на першому і відірвав десяту частину по перфорованій лінії. Номінал: один новодолар.

— Знаєш копа на ім’я Чарлі Ґрейді?

— Чарлі? — перепитав коп і сторожко глянув на нього. — Еге ж, знаю Чарлі. У нього зміна на п’ятому.

— Передай йому оце, — Річардс дав відірваний купон. — Скажеш, що надлишкові п’ятдесят центів — лихварський відсоток.

Злющий коп знову хотів був піти, і Річардс знову покликав його назад.

— Принесеш мені розписки від дружини й Ґрейді, гаразд?

На обличчі копа вже була явна відраза.

— Яка довірлива душа.

— Атож, — із тонким посміхом відказав Річардс. — Ви, хлопці, самі мене навчили. На південь від Каналу ви дуже добре мене цьому навчили.

— Чудова буде розвага, — сказав коп, — дивитися, як на тебе полюють. Сидітиму біля Дармовізора з пивом у кожній руці, не відлипатиму.

— Просто принеси розписки, — мовив Річардс і плавно зачинив двері перед носом копа.

Бурбон прибув за двадцять хвилин, і Річардс наказав здивованому кур’єру дістати йому парочку товстих романів.

— Романів?

— Книжок. Розумієш. Читати. Слова. Друкарський верстат.

Річардс удав, що гортає сторінки.

— Так, сер, — із сумнівом відказав кур’єр. — Є побажання щодо обіду?

Господи, оце він устряв у лайно. Мало не топився. Уява раптом змалювала мультфільм: чоловік падає у вигрібну яму й потопає в рожевому лайні, що пахне, мов «Шанель № 5». І головний прикол: на смак воно таке саме лайно.

— Стейк. Горошок. Картопляне пюре.

Боже, а що ж у Шили на столі? Протеїнова пігулка і чашка кавозамінника?

— Молоко. Яблучний коблер з вершками. Запам’ятав?

— Так, сер. Не бажаєте…

— Ні, — сказав Річардс, знічев’я збентежений. — Ні. Йди.

Апетиту не було. Взагалі ніякого.

Мінус 084, відлік триває

Річардса і подратувала, і побавила думка, що ігровий коридорний сприйняв прохання про романи настільки буквально: певно, у виборі книжок він користувався тільки лінійкою. Згодиться все, що товще за півтора дюйма[9]. Він приніс Річардсу три книжки, про які той не чув: два бестселери 1960-х, «Бог — англієць» і «Не як чужий», а також здоровенний фоліант, писаний три роки тому, «Радість служіння». Річардс спершу зазирнув у нього і поморщив носа. Бідний хлоп робить кар’єру в «Дженерал атомікс». Від чистильника двигунів піднімається до майстрового по механізмах передач. Вчиться на нічних курсах («За що? — подумав Річардс. — За гроші з “Монополії”?»). Закохується в гарну дівчину (вочевидь, сифіліс іще не згноїв їй носа) під час оргії на районі. З блиском проходить тест на здібності, і його підвищують до молодшого технаря. Потім шлюбний контракт на три роки, і…

Річардс пожбурив книжкою через усю кімнату. «Бог — англієць» виявився трохи кращим. Він налив собі бурбону з льодом і поринув в історію.

Коли у двері обережно постукали, він уже проковтнув триста сторінок, та й нахлистався теж нівроку. Одна пляшка стояла порожня. Не випускаючи з рук другу, Річардс пішов до дверей. За ними був коп.

— Ось ваші розписки, містере Річардс, — сказав він і затулив двері.

Шила нічого не написала, але передала фотографію Кеті, ще зовсім малої. Він глянув і відчув, що в очах одразу запекло від хмільних сліз. Поклав фото в кишеню й подивився на другу розписку. Чарлі Ґрейді коротко відповів на звороті штрафу за ПДР:

Дякую, хробаче. Вдавися.

Чарлі Ґрейді

Річардс пирхнув і випустив папірець, який метеликом опустився на килим.

— Дякую, Чарлі, — звернувся він до порожньої кімнати. — Саме цього мені й бракувало.

Він знову глянув на світлину Кеті — малесеньке червонолице немовля, чотири дні від народження на момент зйомки, верещить не своїм голосом, плаває в білому платтячку, яке Шила сама зробила. Він відчув, як підступають сльози, і звернув думки до записки з подякою від Чарлі. Загадався, чи встигне впоратися з другою пляшкою, перш ніж вирубиться, і взявся перевіряти.

Він майже впорався.

9 Тут і далі: 1 дюйм ≈ 2,5 см.

Мінус 083, відлік триває

Суботу Річардс пережив, потерпаючи від сильного похмілля. Під вечір йому майже попустило, і він замовив ще дві пляшки бурбону до вечері. Розправився з обома, і коли прокинувся в блідому світлі недільного ранку, побачив, як протилежною стіною спальні повільно повзають великі гусені з пласкими вбивчими очима. Він поклав, що геть занапастити реакції до вівторка — то не в його інтересах, тож зав’язав з бухлом.

Похмілля потроху вивітрювалось. Він багато блював, а коли вже не лишилося чим, нудився блювотними рефлексами. Десь о шостій вечора неділі вони припинились, і Річардс замовив на обід суп. Без бурбону. Ще попросив з десяток неорокових дискерів, що їх можна програвати на музичному центрі просто в номері, та швидко від них втомився.

Рано пішов спати. І спалося йому погано.

Більшу частину понеділка він провів на маленькій заскленій веранді у своєму номері. Зараз він уже був високо над набережною, і цілий день сонце чергувалося зі зливами — досить приємна погода. Він прочитав два романи, рано ліг і спав трохи краще. Тільки сон мав неприємний: Шила померла, і він прийшов на похорон. Хтось підвів її в труні й запхав у рота гротескний букетик з новодоларів. Річардс хотів підбігти до неї, прибрати те паскудство, та ззаду його вхопили руки. Його тримали з десяток копів. Один — Чарлі Ґрейді. Він шкірився і примовляв: «Ось як буває з невдахами, хробаче». Коли до голови йому приставили пістолети, Річардс прокинувся.

— Вівторок, — сказав він ні до кого і викотився з ліжка.

Модний годинник «Дженерал» у формі сонця на протилежній стіні показував дев’ять хвилин по сьомій. Менш ніж за одинадцять годин по всій Північній Америці транслюватимуть випуск «Переслідуваного» — з усіма трьома учасниками й наживо. У животі тьохнув шпаркий страх. За двадцять три години на нього розпочнеться справжнє полювання.

Річардс прийняв довгий гарячий душ, одягнув комбінезон, замовив на сніданок яєчню з шинкою. А ще послав чергового коридорного по блок «Блемсу».

Решту ранку і в обід він тихо читав. Точнісінько о другій дня пролунав тихий офіційний стук у двері. У номер зайшли троє поліцейських і Артур М. Бернс — дурнуватий і досить комічний у своєму ігровому трико. Усі копи мали при собі «підганялки».

— Час для останнього брифінгу, містере Річардс, — сказав Бернс. — Чи не…

— Звісно, — відповів Річардс.

Він позначив у книжці місце, на якому зупинився, поклав її на кавовий столик. Зненацька його охопив жах, майже паніка, і він зрадів, що хоч пальці не дуже помітно тремтять.

Мінус 082, відлік триває

Десятий поверх у Домі Ігор сильно відрізнявся від нижчих, і Річардс знав, що вище його точно не пустять. Фантазія про висхідний рух, що починалася в брудному вестибюлі на цокольному поверсі, кінчалася тут, на десятому. Звідси відбувалися трансляції ДБ.

Коридори тут були широкі, білі, з голими стінами. Туди-сюди тинялися яскраво-жовті карти на двигунах «Дженерал» із сонячними батареями, доправляли вантаж технарів ДБ до студій і апаратних.

Коли ліфт зупинився, на них уже чекав карт, і всі п’ятеро — Річардс, Бернс і поліцейські — забралися на борт. Під час поїздки і шиї вигиналися, і пальці тицялися в Річардса далеко не раз. Якась жінка в жовтих ігрових шортах і топі підморгнула й послала поцілунок рукою. Він показав їй середній палець.

Здавалося, вони проїхали багато миль десятками сполучених коридорів. Річардс зазирнув щонайменше в десяток студій, і в одній стояла сумнозвісна бігова доріжка з «Топчака до баксів». Її випробовувала група туристів з Північного берега, вони гиготіли.

Кінець кінцем карт зупинився перед дверима з написом «ПЕРЕСЛІДУВАНИЙ: ВХІД СУВОРО ЗАБОРОНЕНО». Бернс помахав охоронцю в куленепробивній буді при дверях, тоді глянув на Річардса.

— Покладіть свою посвідку в проріз між будою і дверима, — сказав Бернс.

Річардс поклав. Картка зникла в прорізі, й у буді з охоронцем загорівся вогник. Охоронець натис якусь кнопку, і двері розтулилися. Річардс заліз назад у карт, і вони покотили в приміщення поза дверима.

— Де моя картка? — спитав Річардс.

— Вона вам більше не знадобиться.

Вони опинилися в апаратній. За операторським пультом було порожньо, тільки лисий технар сидів перед порожнім монітором і зачитував у мікрофон цифри.

Ден Кілліан і двоє чоловіків, яких Річардс до цього не бачив, сиділи трохи далі та ліворуч, за столом, за матованими склянками з напоями. Один чоловік був наче знайомий, надто гарненький як на технаря.

— Вітаю, містере Річардс. Вітаю, Артуре. Не бажаєте чогось безалкогольного, містере Річардс?

Річардс збагнув, що хоче пити. На десятому було спекотно, хоч він і бачив тут багато кондиціонерів.

— Я буду «Руті-тут», — сказав він.

Кілліан підвівся, пішов до холодильної шафи і віддер кришку з м’якої пластикової пляшки. Річардс сів і, кивнувши, прийняв напій.

— Містере Річардс, джентльмен праворуч від мене — Фред Віктор, режисер «Переслідуваного». Другого хлопчину, і ви це напевне знаєте, звати Боббі Томпсон.

Томпсон, точно. Ведучий і коментатор «Переслідуваного». На ньому була акуратна, зелена, з веселковим одлиском сорочка, а на голові — грива з сивиною, такою привабливою, що аж підозріло.

— Фарбуєте? — спитав Річардс.

Бездоганні брови Томпсона поповзли вгору:

— Прошу?

— Нічого, — мовив Річардс.

— Мусимо трохи попускати містеру Річардсу, — посміхаючись, мовив Кілліан. — У нього, здається, гострий напад грубіянства.

— Цілком природно, — відказав Томпсон і запалив сигарету. — За таких обставин.

Відчуття нереальності накрило Річардса, наче хвиля.

— Ходіть сюди, містере Річардс, зробіть ласку, — сказав Віктор, перебираючи на себе керівництво.

Він підвів Річардса до ряду екранів у протилежному кінці кімнати. Технар уже покінчив зі своїми цифрами й пішов.

Віктор натис дві кнопки, і на екранах вигулькнули праві й ліві плани «Переслідуваного».

— Ми тут не репетируємо, — сказав Віктор. — Вважаємо, що то шкодить спонтанності. Боббі теж імпровізує і нівроку дає собі раду. Ми виходимо в прямий ефір о шостій за Гардінгом. Боббі стоїть по центру сцени на отому синьому помості. Дає вступ, потім короткий опис вас. На моніторі покажуть кілька кадрів. Ви стоятимете за лаштунками ліворуч, а обабіч — двоє ігрових охоронців. На сцену вони підуть з вами, озброєні штурмовими рушницями. Якщо ви вирішите завдати клопоту, то «підганялки» були б практичніші, але штурмові рушниці — то видовищно.

— Авжеж, — сказав Річардс.

— Глядачі вас добряче освистуватимуть. Ми їх так добираємо — бо то видовищно. Як і кілбольні матчі.

— А в мене постріляють холостими? — спитав Річардс. — Можете повісити на мене пару пакетів із кров’ю, аби вона впору розбризкалась. Теж буде видовищно.

— Не відволікайтеся, будь ласка, — сказав Віктор. — Ви з охоронцями вийдете, коли вас оголосять на ім’я. Боббі візьме у вас, ем-м, інтерв’ю. Можете висловлюватися так колоритно, як тільки забажаєте. То все видовищно. Тоді, десь о шостій десять, одразу перед першим мережевим промороликом, вам дадуть вашу заставу і ви вийдете, вже без охоронців, за лаштунки ліворуч. Зрозуміли?

— Так. А що там Лафлін?

Віктор нахмурився і запалив сигарету.

— Його вихід за вами, о шостій п’ятнадцять. Ми проводимо два змагання паралельно, бо часто-густо один з учасників, ем-м, неспроможний утекти від Мисливців.

— А малий — то про запас?

— Містер Янскі? Так. Але це вас не обходить, містере Річардс. Коли ви вийдете за лаштунки ліворуч, вам видадуть плівкову камеру розміром десь із пачку попкорну. Важить вона шість фунтів^10. До неї ви отримаєте шістдесят касет по чотири дюйми завдовжки. Це обладнання вміститься в кишеню куртки, і нічого не випинатиметься. Вершина сучасних технологій.

— Крутяк.

Віктор стиснув губи.

— Як Ден вам уже пояснював, Річардсе, ви конкурсант тільки для мас. Насправді ви робітник і в такому світлі сприймайте свою роль. Касети можете вкидати в будь-яку поштову скриню, і їх експресом доправлятимуть нам, щоб ми вмонтували матеріал у вечірні випуски. Неспроможність відправляти по дві плівки на добу призведе до скасування всіх виплат.

— Але полювання на мене не припинятиметься?

— Правильно. Тож відправляйте плівки. Місце вашого перебування вони не видадуть: Мисливці працюють окремо від нашого відділу трансляції.

Річардс у цьому сумнівався, але нічого не сказав.

— Коли дамо вам обладнання, вас проведуть до ліфта на вулицю. Двері прочиняться просто на Рампарт-стріт. Щойно вийдете — і ви вже самі по собі. — Він помовчав і додав: — Питання?

— Нема.

— Тоді містер Кілліан має ще обговорити з вами один фінансовий нюанс.

Вони повернулися до Дена Кілліана, який саме бесідував з Артуром М. Бернсом. Річардс попросив ще один «Руті-тут» і отримав.

— Містере Річардс, — сказав Кілліан, зблискуючи до нього зубами. — Як вам відомо, студію ви покинете неозброєним. Але це не означає, що ви не можете озброїтися, шляхами чесними або нечесними. Боронь боже, можете. Вам — або вашим спадкоємцям — виплатять по сто доларів за кожного Мисливця чи представника закону, якого ви раптом нейтралізуєте…

— Знаю, можете не казати, — мовив Річардс. — То видовищно.

Кілліан вдоволено усміхнувся:

— Який же ви проникливий. Так. Тільки постарайтесь не вколошкати якогось безвинного перехожого. То не кошерно.

Річардс нічого не відповів.

— Ще один нюанс цього шоу…

— Стукачі та незалежні оператори. Я в курсі.

— Вони не стукачі. Вони добрі громадяни Північної Америки, — важко було сказати, чи Кілліан справді досадує, чи іронізує. — У будь-якому разі є гаряча лінія на «800» для всіх, хто вас помітить. За правдиві свідчення належить сто новодоларів. За свідчення, які призвели до піймання, належить тисяча. Незалежним операторам ми платимо по десять доларів за фут і по…

— Ви кинете роботу й переїдете на мальовничу Ямайку — за криваві гроші! — закричав Річардс, широко розкинувши руки. — Ваше фото з’явиться в сотнях 3D-газет! Ви станете кумиром мільйонів! Скануйте голограму, щоб дізнатися подробиці!

— Годі, — тихо промовив Кілліан.

Боббі Томпсон полірував собі нігті. Віктор вийшов і тепер десь далеко волав на когось щодо кутів камер.

Кілліан натис кнопку:

— Міс Джоунс? Ми готові, любонько.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.