Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2023

ISBN 978-617-15-0333-5 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням:Sanderson B. Words of Radiance : A novel / Brandon Sanderson. — New York : Tor Books, 2014. — 1088 p.

Переклад з англійської Андрія Зорницького

Дизайнер обкладинки Юлія Дзекунова

Художники Ден дос Сантос, Бен Мак-Свіні, Айзек Стюарт (Dan dos Santos, Ben McSweeney, Isaac Stewart)

Сандерсон Б.

С18 Слова Променистого ордену : роман / Брендон Сандерсон ; перекл. з англ. А. Зорницького ; худож. А. Стюарт, Б. Мак-Свіні, Д. дос Сантос. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2023. — 1248 с. : іл.

ISBN 978-617-12-9967-2

ISBN 978-0-765-32636-2 (англ.)

Кінець світу більше не примарний. Це реальність, яка невблаганно насувається. І кожному доведеться пройти доленосне випробування. Колишній раб Каладін кине виклик своїм упередженням, які стоять на заваді обов’язку. Спудейка Шаллан погляне в очі власним страхам, щоб розкрити свій потенціал. Убивця Сет зазирне під пелену брехні, що спонукала його до насильства. Та найтяжче завдання вготоване старому полководцеві Далінару. Чи зважиться він відродити Променистих лицарів, які вже раз відступилися від обітниць? Від цього рішення залежить майбутнє всього Рошару…

УДК 821.111(73)

© Brandon Sanderson, 2014

© Depositphotos / remuhin, Studiotan, dvargg, mikeaubry, обкладинка, 2023

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2023

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2023

Оліверові Сандерсону,

який народився, коли написання цієї книжки

було в самому розпалі,

і почав ходити, доки її було завершено

Слово подяки

Як ви, мабуть, здогадуєтесь, створення книжки з циклу «Хроніки Буресвітла» — неабияке звершення. Її написання, від загальної канви до фінальної правки, зайняло майже вісімнадцять місяців — це включно з роботою чотирьох ілюстраторів, а також редакторським наглядом цілого сонму людей, уже не кажучи про співробітників Tor Books, які займаються випуском, рекламою, маркетингом і всім іншим, що потрібне книжці, аби стати успішною.

Про «Хроніки Буресвітла» я мрію вже два десятиліття — це та історія, яку мені завше кортіло повідати. Нижче ви прочитаєте про людей, які в буквальному сенсі роблять цю мрію реальністю. Немає таких слів, які могли б передати всю мою вдячність за їхні старання. Говорячи про нинішній роман, першим у черзі має бути мій помічник і основний редактор, незамінний Пітер Елстром, який працював над цією книжкою не покладаючи рук і мирився з моїми неодноразовими наполяганнями, що все треба залишити, як є — аби зрештою переконати мене, що я не мав рації набагато частіше, ніж мав.

Неперевершену редакторську роботу над цією книжкою провів, як завжди, Моше Федер — людина, що відкрила мене як письменника. В поті чола працював і мій літагент Джошуа Білмз — як у власне агентській, так і в редакторській ролі. В агенції йому допомагали Едді Шнайдер, Брейді Мак-Рейнолдс, Кристина Лопес, Сем Морґан і Кріста Еткінсон. Том Догерті з Tor Books стерпів, що я подав у видавництво навіть довшу книжку, ніж попередня — хоча я обіцяв, що вона буде коротша. Літредактором став Террі Мак-Ґеррі, Айрін Ґалло відповідала за дизайн обкладинки, Ґреґ Коллінз — за внутрішнє оформлення, команда Браяна Ліпофскі з Westchester Publishing Services — за верстку, Меріл Ґросс і Карл Ґолд — за друк, Петті Ґарсіа з командою — за рекламу, а «супермен» Пол Стівенз приходив на допомогу щоразу, як у цьому виникала потреба. Велике дякую вам усім.

Ви, певне, зауважили, що цей том, як і попередній, містить неймовірні ілюстрації. Моє бачення «Хронік Буресвітла» завжди полягало в тому, що художнє оформлення цієї серії має перевершувати очікування від книжок такого ґатунку.

Рекламуючи «Хроніки Буресвітла», я згадував про «запрошених знаменитостей», які час від часу працюватимуть над оформленням серії. У цьому томі маємо прецедент: Ден дос Сантос (іще один з моїх улюблених ілюстраторів, який створив обкладинку для роману Warbreaker) погодився попрацювати над внутрішнім оформленням книжки.

Бен Мак-Свіні люб’язно продовжив свою блискучу роботу над сторінками з альбому Шаллан — працювати з ним було чистою насолодою. Він миттю схоплює, чого я хочу — подекуди навіть тоді, коли я ще й сам не до кінця цього певен. Нечасто мені траплялося зустрічати людей, у яких обдарованість і професіоналізм поєднані так, як у Бена. Більше його робіт можна знайти на InkThinker.net.

Колись давно, майже десять років тому, я познайомився з людиною на ймення Айзек Стюарт, яка — на додачу до авторських амбіцій — чудово малювала, а надто речі на кшталт мап і символів. Починаючи з трилогії «З-імли-народжені», я почав співпрацювати з ним, і зрештою він влаштував мені «побачення наосліп» із жінкою на ймення Емілі Бушмен, яка в подальшому стала моєю дружиною. Тож зайве й говорити, що я багато чим завдячую Айзекові. І то з кожною наступною книжкою, над якою ми співпрацюємо, мій борг перед ним стає чимраз неоплатнішим — адже мене вражають результати його трудів. Цьогоріч ми вирішили оформити його внесок трішечки офіційніше, і я найняв його на повну ставку штатного художника й помічника з адміністративних питань. Тож якщо зустрінете його, запрошуйте в команду. (І веліть йому не полишати роботи над власними книжками, які цілком непогані.)

А ще в Dragonsteel Entertainment до нас — у ролі менеджерки з доставки — долучилася Кара Стюарт, Айзекова дружина. (Спершу я, власне, намагався найняти саме її, але Айзек, втрутившись, зауважив, що може перебрати деякі з її функцій на себе. Тож я зрештою найняв їх обох, і це виявилася дуже вигідна оборудка.) Саме з Карою ви матимете справу, замовляючи футболки, плакати й таке інше на моєму вебсайті. Вона неймовірна.

Для роботи над цією книжкою ми залучили ще й кількох фахівців-консультантів, зокрема Метта Бушмена як експерта з написання пісень і поезії, Елен Ешер, яка дуже допомогла в епізодах із кіньми, та Карен Елстром як іще одну консультантку з пісень і поезії. Консультанткою з алетійської писемності була Мішель Вокер. Ну й зрештою Еліз Ворен зробила кілька дуже влучних зауважень щодо психології одного з головних героїв. Спасибі вам усім за те, що поділилися своїми знаннями.

Книжка пройшла ґрунтовне й досить жорстке за строками бета-вичитування, тож сердечне мостонавідницьке привітання тим, хто взяв у ньому участь. А це: Джейсон Дензел, Мішель Вокер, Джош Вокер, Ерік Лейк, Девід Беренз, Джоел Філліпс, Джорі Філліпс, Крістіна Куґлер, Ліндсі Лютер, Кім Ґаррет, Лейн Ґаррет, Браян Деламбр, Браян Т. Гілл, Еліс Арнісон, Боб Клатс і Нейтан Ґудріч.

Коректорами від видавництва Tor Books були Ед Чепмен, Браян Коннолі та Норма Гоффман. На громадських засадах коректорами працювали Адам Вілсон, Обрі та Бао Фем, Блю Коул, Кріс Кінґ, Кріс Клюї, Емілі Ґрейндж, Ґері Сінґер, Джейкоб Ремік, Джаред Ґерлач, Келлі Нойман, Кендра Вілсон, Керрі Морґан, Марен Менке, Метт Гетч, Патрік Мор, Річард Файф, Роб Гарпер, Стів Ґодекі, Стів Керем та Вілл Ребойн.

Половиною книжки (а як на такий довжелезний роман це чимало) пройшлася моя письменницька група — мій безцінний ресурс. До неї входили: Кайлінн ЗоБелл, Кетлін Дорсі-Сандерсон, Даніель Олсен, Бен-син-сина-Рона, Е. Дж. Петтен, Алан Лейтон і Карен Елстром.

І наостанок щира вдячність моїй люблячій (і невгамовній) родині. Джоел, Деллін і маленький Олівер не дають мені зазнатися, перетворюючи на «лиходія», який щодня отримує по заслугах. За останній рік, коли турне розтяглися, моя великодушна дружина Емілі багато чого натерпілася, і я досі не певен, чим заслужив на таку, як вона. Спасибі вам усім за те, що перетворюєте мій світ на чарівний.

Книга друга. Слова Променистого ордену

Пролог. Дошукатися

Шість років тому

Ясна[1] Холін вдавала, наче насолоджується вечіркою, ніяк не виказуючи свого наміру звести зі світу одну з гостей.

Вона блукала бенкетною залою, дослухаючись, як вино розв’язує язики і затуманює мізки. Її дядько Далінар, добряче сп’янівши, підвівся з-за столу на помості й гукнув до паршенді, щоб привели своїх барабанників. Брат Ясни, Елгокар, поквапився втихомирити дядечка, хоча алеті ввічливо не звернули уваги на Далінарову витівку. За винятком хіба Есудан, Елгокарової дружини, яка манірно хихикнула, прикрившись носовичком.

Відвернувшись від стола на помості, Ясна рушила далі. В неї було призначено зустріч із найманим убивцею, і жінка раділа, що залишає задушливе приміщення, де неприємно тхнуло сумішшю надміру парфумів. На естраді, навпроти веселого багаття в каміні, грав квартет флейтисток, проте їхня музика давно встигла набриднути.

На відміну від Далінара, Ясна притягувала погляди присутніх. Їхні очі повсякчас зліталися на неї, наче мухи на мед, а перешіптування лунало, мовби дзижчання крилець. Якщо алетійські придворні й любили щось понад вино, то це пліткувати. Те, що Далінар налигався, нікого не здивувало — але щоб донька короля зізналася в єресі? Такого ще не бувало.

Саме тому Ясна й завела розмову про свої переконання.

Вона проминула делегацію паршенді, які тіснилися коло столу на помості, перемовляючись своєю ритмічною мовою. Хоча бенкет давали на їхню честь і на вшанування договору, підписаного між ними та її батьком, вигляд вони мали не врочистий або хоч би радісний, а знервований. Звісно, паршенді були не люди і реагували інколи дивно.

Ясна хотіла побалакати з ними, але відкласти заплановану зустріч не випадало. Вона навмисне призначила її в розпал бенкету, щоб якомога більше присутніх устигли напитися й осовіти. Ясна попрямувала до дверей, а відтак застигла на місці.

Її тінь падала не в той бік.

Задушливе, шаркотливе, гамірке приміщення, здавалося, кудись відступило. Просто через її тінь — яка цілком недвозначно тяглася до сферолампи на ближній стіні — пройшов великий князь Садеас, але, занурений у розмову зі своїм супутником, нічого не помітив. Ясна витріщилася на тінь. На шкірі висипав липкий піт, а шлунок зсудомило — таке відчуття виникало, коли її от-от мало знудити. «Тільки не знову!» Вона пошукала інше джерело освітлення. Причину. Чи могла вона знайти її? Гай-гай.

Тінь, танучи, млосно пропливла назад до неї й, обтікши Яснині ноги, витягнулася в протилежному напрямку. Її внутрішнє напруження спало. Та чи не помітив цього інциденту хтось інший?

На щастя, обвівши залу очима, вона не виявила нажаханих поглядів. Увагу присутніх відволікли барабанники-паршендійці, які, погрюкуючи, вносили крізь дверну пройму свої інструменти. Ясна насупилася, зауваживши, що їм допомагав служник-чужоземець у просторому білому одязі. Шин? Таке було незвично.

Жінка опанувала себе. Що означали ці випадки з нею? В марновірних фольклорних переказах, з котрими вона ознайомилася, йшлося про те, наче свавілля тіні вказує на прокляття. Ясна зазвичай не зважала на таку нісенітницю, проте деякі забобони ґрунтувалися на фактах, що й доводив її попередній досвід. Треба буде продовжити дослідження.

Розважливі академічні помисли здалися облудними, як порівняти з істинністю її холодної, липкої шкіри та поту, що стікав із тильного боку шиї. Проте мислити раціонально належало повсякчас, а не тільки в моменти спокою. Зробивши над собою зусилля, Ясна рушила в двері й вийшла із паркої зали в тихий коридор. Вона свідомо вибрала чорний хід, що ним зазвичай користувалися слуги. Зрештою, той вів навпростець.

Коридором снували мажордоми в чорно-білому одязі, виконуючи доручення світлопанства. До їхньої компанії вона була готова, проте ніяк не очікувала побачити свого батька, який стояв просто попереду, ведучи неголосну розмову з ясновельможним Мерідасом Амарамом. Що тут було робити королю?

Ґавілар Холін був нижчий за Амарама, проте той трішки сутулився в товаристві монарха. Поруч Ґавілара така поведінка була звичною річчю: адже в його голосі бриніла тиха міць, яка спонукала схилитися і слухати, ловлячи кожнісіньке слово чи натяк. На противагу братові, старший Холін був уродливий чоловік, чия борода не приховувала, а підкреслювала вольове підборіддя. Були в ньому харизма та завзяття, що їх, на Яснину думку, не передав іще жоден біограф.

Позаду було видно Теаріма — капітана королівської охорони. На ньому була Ґавіларова Сколкозбруя: той-бо останнім часом перестав її носити, довіривши натомість Теарімові, знаному як один із найвидатніших дуелянтів у світі. А сам Ґавілар хверцював у шикарних мантіях класичного крою.

Ясна озирнулася назад, на бенкетну залу. І коли ж її батько вислизнув звідти? «От роззява! — гримнула вона на себе. — Перш ніж вийти, тобі слід було впевнитися, що він і досі на місці!»

А той, стоячи попереду, поклав руку на Амарамове плече й, здійнявши пальця, заговорив жорстко, але тихо, тож принцеса не змогла розібрати слів.

— Батьку? — озвалася вона.

Король обернувся на поклик.

— А, Ясно! Вже йдеш? Так рано?

— Не так уже й рано, — відказала принцеса, плавно підступаючи ближче. Їй видавалося очевидним: Ґавілар з Амарамом ушилися, щоб побесідувати наодинці. — Настала та стомлива частина бенкету, коли розмова гучнішає, але не розумнішає, а гості хмеліють.

— Багато хто вбачає в цьому насолоду.

— На жаль, багато кому і клепки бракує.

Всміхнувшись, її батько тихенько спитав:

— Тобі це страшенно важко, еге ж? Жити поруч решти з нас і терпіти посередність нашого інтелекту й примітивність думок? Чи не самотньо тобі, Ясно, маючи такий блискучий, неповторний розум?

Та безпомильно розпізнала в цих словах докір і відчула, як паленіє. Аж так її присоромити не могла навіть мати, Навані.

— Певне, маючи приємну компанію, ти полюбила б бенкети, — сказав Ґавілар, перевівши погляд на Амарама, якого давно розглядав як потенційного зятя.

Цьому ніколи не бувати. Амарам зустрівся з нею поглядом, а відтак пробурмотів щось на прощання її батькові й заспішив углиб коридору.

— Що ти йому доручив? — спитала принцеса. — Що не йде тобі з голови цього вечора, батьку?

— Договір, звісно.

Договір. І чому він ним так переймався? Інші радили йому одне з двох: або не зважати на паршенді, або підкорити їх. Та Ґавілар наполіг на тому, щоб укласти з ними угоду.

— Я маю повертатися до гостей, — сказав король, махнувши Теарімові, і обидва рушили до дверей, звідки вийшла Ясна.

— Батьку, — промовила та йому вслід, — чого саме ти мені не говориш?

Ґавілар, затримавшись, озирнувся на доньку. Його блідо-зелені очі свідчили про шляхетність походження. Коли він став таким проникливим? А бодай йому буря! В неї було таке відчуття, наче тепер вона заледве знала цього чоловіка. Щоб за такий короткий час — і така разюча метаморфоза!

Від його пильного погляду в Ясни замало не склалося враження, наче батько їй не довіряє. Чи не дізнався він, бува, про її зустріч із Лісс?

Не кажучи більше ні слова, король відвернувся й у супроводі свого охоронця рушив назад на вечірку.

«Що відбувається в цьому палаці?» — подумала Ясна і глибоко зітхнула: доведеться їй копнути глибше. Залишалось сподіватися, що батько не довідався про її зустрічі з убивцями — ну а коли й так, вона щось придумає. Той, поза сумнівом, збагне, що треба ж комусь наглядати за родиною, доки сам він, захопившись паршенді, має на це дедалі менше часу. Ясна розвернулася й попрямувала далі, проминувши мажордома, який склав їй уклін.

Пройшовши трішки коридорами, принцеса зауважила, що її тінь знову поводиться дивно. Вона роздратовано зітхнула, коли та потяглася до трьох ламп із Буресвітлом, які висіли на стінах. На щастя, заселена частина палацу зосталася позаду, і служників, що могли б це помітити, тут не було.

— Ну все — годі! — гиркнула Ясна.

Вона не збиралася казати цього вголос, проте коли слова все ж вирвалися з неї, кілька тіней удалині — з’явившись на перехресті попереду — ожили й заворушилися. У Ясни перехопило подих. Тіні довшали й чіткішали, утворюючи постаті, які зростали, зводилися, здіймалися.

«Прародителю бур, я божеволію!»

Одна набула подоби чорного як ніч чоловіка — щоправда, з певним полиском, неначе той був із нафти. А втім, ні — з якоїсь іншої рідини, що взялася поверху маслянистою плівкою, надаючи його чорноті переливчастості.

Оголивши меча, він рушив до неї.

Ясною керувала логіка — холодна й рішуча. Зачувши її крики, на допомогу приспіли б нескоро, а чорнильна пружність тієї істоти вказувала на швидкість, яка гарантовано перевершувала її власну.

Тож принцеса не зрушила з місця й зустріла погляд того створіння, спонукавши його загаятися. Позаду нього з пітьми матеріалізувався гурт інших істот. Протягом кількох попередніх місяців вона відчувала на собі їхні очі.

Доти в усьому коридорі стемніло, неначе той повільно занурювався в непроникні для світла глибини. Її серце вилітало з грудей, подих пришвидшився, і Ясна сягнула рукою до гранітної стіни поруч себе, силкуючись намацати щось тверде. Проте пальці трішки впірнули в камінь, неначе стіна була з твані.

Ох, буря забирай! Вона мусила щось удіяти. Але що? Чим тут можна було зарадити?

Постать попереду кинула погляд на стіну, й бра, що висіло до Ясни найближче, згасло. А потім…

Потім палац розсипався.

Вся будівля розкололася на тисячі тисяч маленьких скляних сфер, що нагадували намистини. Ясна скрикнула, навзнак провалюючись крізь чорні небеса. Тепер вона була не в палаці, а деінде — в іншому просторі, в іншому часі, в іншому… чомусь.

В очах зостався образ темної, глянсуватої постаті, котра зависла в повітрі над нею й — начебто задоволена — вклала в піхви меча.

Ясна у щось врізалася — в океан зі скляних кульок. Довкола падала дощем незліченна кількість таких самісіньких намистин, поклацуючи об чудернацьке «море», мовби градини. Вона ніколи не бачила цього місця й не могла пояснити, як це сталося й що означало. Жінка заборсалася, тонучи в, здавалося б, неможливому. Зусібіч були скляні намистини. Крім них, Ясна нічого не бачила й лише відчувала, як іде на дно тієї нуртівної, задушливої, цокотливої маси.

Вона от-от мала загинути, не довівши роботу до кінця, не захистивши родину!

Їй ніколи не дізнатися відповідей.

«Ні!»

Ясна замолотила руками в темряві. Намистини прокочувалися шкірою, набивалися в одяг і потрапляли до носа, коли жінка намагалася виплисти. Щоправда, марно: сипка маса не тримала її. Вона здійняла долоню до рота, силкуючись утворити там повітряну кишеню — і в неї таки вийшло трішки вдихнути. Проте намистини каталися по руці й протискувалися крізь пальці. Ясна тонула, але тепер не так швидко — як-от засмоктувана в драговину.

Кожна намистина, що торкалася її, залишала якесь невловиме враження. Двері. Стіл. Черевик.

Намистини пробралися їй до рота. Вони неначе рухалися з власної волі, щоб задушити, знищити її. А втім, ні: просто їх неначе притягувало до принцеси. Складалося таке враження — не думка, а примарне відчуття — наче їм щось від неї треба.

Ясна схопила в руку одну намистину — враження було таке, неначе йшлося про чашку. Невже це вона надала тій кульці такого… чогось? Решта намистин поблизу притяглися докупи й, з’єднуючись, лягали, мовби камені на будівельний розчин. За мить вона вже падала не між окремих намистин, а крізь велике скупчення кульок, що, склеївшись, утворили…

Чашку.

Кожна намистина задавала шаблон, направляючи решту.

Ясна випустила ту, яку тримала, й кульки довкола неї розсипалися. Вона борсалася, відчайдушно перебираючи сфери, а набране повітря закінчувалось. Їй потрібно було щось годяще — таке, що допомогло б, давши спосіб до порятунку! В розпачі вона широко розвела руки, щоб торкнутися якомога більшої кількості намистин.

Срібна таця.

Плащ.

Статуя.

Ліхтар.

Аж раптом — щось старовинне.

Щось громіздке й неповоротке, зате напрочуд міцне. Палац! Зшаленівши, Ясна схопила сферу й наситила своєю силою. Свідомість туманилася: вона віддала намистині все, що могла, а відтак звеліла здійматися.

Кульки засовалися.

Залунав страшенний гуркіт: намистини стикалися одна з одною, поцокуючи, поклацуючи, погримуючи — майже як вали, що розбиваються об скелі. Ясна піднімалася з глибин на якійсь тверді, що рухалася під нею, виконуючи наказ. Кульки вдаряли по голові, по плечах, по руках, аж доки зрештою принцеса не вирвалася на поверхню скляного моря, зметнувши в темні небеса фонтан намистин.

Ясна опустилася навколішки на платформі зі скла, утвореній зі скріплених докупи крихітних сфер. У здійнятій, відставленій убік руці вона стискала кульку, яка направляла її. Довкола перекочувалися інші, складаючись у формі коридору зі світильниками на стінах і перехрестям попереду. Звісно, не зовсім такого, як треба, на вигляд — адже все це було з намистин — проте доволі впізнаваного.

Їй забракло сили створити цілий палац — вийшов тільки цей коридор, який не мав навіть даху, зате підлога втримувала її, не даючи потонути. З розтуленого рота Ясни вирвався стогін, і додолу, зацокавши, посипалися намистини. Відтак вона закашлялася, солодко вдихаючи. Піт стікав у неї по щоках і збирався на підборідді.

Попереду на платформу ступила темна фігура, яка знову оголила меча.

Ясна здійняла ще одну намистину — статую, яку ідентифікувала раніше. Вона передала їй свою силу, й інші сфери, скупчившись перед нею, прибрали подоби однієї зі статуй, котрі облямовували вхід до бенкетної зали — то був Таленелат’Елін, Вісник війни. Високий, м’язистий чоловік із замашним Сколкозбройцем.

Ожити він не ожив, та Ясна змусила його ворухнутися й опустити меча з намистин. Жінка сумнівалася, чи зможе він битися: адже з кульок не утворити гострого леза. Проте забачивши загрозу, темна постать завагалася.

Зціпивши зуби, Ясна звелася на ноги, від чого з її одягу посипалися кульки. Вона не стоятиме навколішках перед тією істотою, хай що то було. Принцеса підступила до статуї з намистин, уперше зауваживши дивні хмари над головою. Вони неначе утворювали вузьку стрічку гостинця — прямого та довгого — що тягнувся до горизонту.

Ясна зустріла погляд маслянистої постаті. Та якусь мить вдивлялася в неї, а відтак здійняла два пальці до чола й начебто шанобливо вклонилася, війнувши плащем. Позаду неї зібралися інші, перезираючись і приглушено перешіптуючись.

Тут місцина з намистин розпливлася, і Ясна знову опинилася в коридорі палацу. Справжньому, кам’яному — хоча цього разу темному: Буресвітло в настінних світильниках вичахло, і єдине джерело видноти було далеко в глибині коридору.

Важко дихаючи, принцеса притислася до стіни. «Треба записати все, що я пережила», — майнуло в думці.

Так вона й зробить, а потім проаналізує й осмислить — пізніше. Але тепер їй кортіло опинитися подалі від цього місця. Принцеса заспішила пріч, не розбираючи напрямку — аби лише втекти від очей, чий погляд вона досі відчувала на собі.

Та не вдалося.

Зрештою Ясна опанувала себе й витерла спітніле обличчя хустинкою. «Гадесмар, — подумала вона. — Ось як називають те місце в дитячих казках». Гадесмар, міфічне царство спренів. Але ж вона ніколи не вірила в міфи. Утім, не випадало сумніватися: добряче пошукавши в хроніках, там можна було щось розкопати. Майже будь-яка подія вже траплялася раніше, і велич історії в тому…

Буря забирай! У неї ж зустріч…

Подумки вилаявшись, принцеса прискорила крок. Щойно пережите й далі відволікало її, проте не з’явитися на призначену зустріч вона не могла. Тож Ясна спустилася на два поверхи, віддаляючись від гримотливих звуків паршендійських барабанів, доки не стало чути лише найгучніші удари.

Її завжди дивувала складність тієї музики, що свідчила: паршенді — не примітивні дикуни, як багато хто собі уявляв. Із такої відстані вона неприємно нагадувала постукування одна об одну намистин у темному Гадесмарі.

Ясна навмисне обрала для зустрічі з Лісс цю віддалену частину палацу: в тамтешні гостьові кімнати не потикався ніхто й ніколи. Біля потрібних дверей нудьгував незнайомий їй чоловік. Це збадьорило принцесу: то мав бути новий служник Лісс, а отже, попри її спізнення, на неї чекали. Заспокоївшись, Ясна кивнула охоронцеві — гевалу-ведену, чия борода пістрявіла рудим — і рішуче ступила за поріг.

У невеличкому покої з-за столу підвелася Лісс. Убрана в сукню покоївки — з глибоким вирізом, звісна річ — вона могла зійти за алетійку. Або, може, веденку чи бавландку — все залежало від того, яку частину свого акценту та виставляла напоказ. Довге й розпущене темне волосся та приваблива фігура пампушечки вигідно виділяли її в кожному можливому сенсі.

— Ви спізнилися, Ваша Світлосте, — мовила Лісс.

Нічого не відповівши на сказане — хто платить, той не перепрошує — Ясна натомість поклала на стіл поруч неї запечатаний воском зернівки конвертик.

Але, замислившись, утримувала його двома пальцями.

Ні. Такий крок був би надто поспішним. Вона не знала, чи усвідомлював її батько, що саме вона зараз робить, та навіть якщо той ні про що не здогадувався, в цьому палаці забагато всього відбувалося. Ясна не хотіла вдаватися до найманого вбивства, доки остаточно не впевниться.

На щастя, вона підготувала план «Б». Діставши із захищеного капшука в рукаві інший конверт, принцеса поклала його на стіл замість першого й розтиснула пальці. А відтак, обійшовши довкола столу, опустилася на стілець.

Лісс знову сіла і сховала листа за корсаж.

— Ну й вечір, Ваша Світлосте, — сказала жінка. — В такий тільки державну зраду й затівати…

— Я наймаю тебе спостерігати і нічого більше.

— Даруйте, Ваша Світлосте, але вбивць зазвичай не наймають спостерігати… і нічого більше.

— Інструкції — в конверті, — відповіла на це Ясна. — І там само аванс. Я вибрала тебе, бо ти — майстриня вести довгочасне спостереження. Саме цього мені й треба. Поки що.

Лісс посміхнулася, але кивнула.

— Шпигувати за дружиною престолонаслідника? Це вийде дорожче. Ви певні, що не хочете її смерті та й годі?

Барабанячи пальцями по столу, Ясна раптом збагнула, що постукує в ритмі «ударників» нагорі. Їхня музика була несподівано хитромудрою — не менш складною, ніж самі паршенді.

«Забагато всього відбувається, — подумалось їй. — Я маю бути вкрай обережною. І діяти дуже тонко».

— Ціна для мене прийнятна, — відказала принцеса. — За тиждень я влаштую так, що одну з покоївок моєї невістки звільнять. Ти подаси заявку на її місце, пустивши в хід фальшиві рекомендаційні листи, що їх тобі, гадаю, до снаги роздобути. Тебе візьмуть. А щойно це відбудеться, ти лише спостерігатимеш і звітуватимеш мені. Якщо виникне потреба в додаткових послугах, я тебе повідомлю. Але жодної самодіяльності. Це зрозуміло?

— Хто плате, той і музику замовля, — відказала Лісс із бавським акцентом.

Він виявив себе тільки тому, що та сама цього забажала. Лісс була найспритнішою з відомих Ясні найманих убивць. Вона виймала своїм жертвам очі, і за це її прозвали Плаксієм. Таке прізвисько вигадала не Лісс, але воно неабияк їй придавалося. Адже та мала що приховувати — взяти хоч би те, що ніхто не здогадувався: Плаксій — насправді жінка.

Подейкували, наче Плаксій осліплює жертв, демонструючи: йому байдуже, світлоокі чи темноокі вони.

Насправді ж за цим крилася ще одна таємниця: найманка не хотіла розголошувати, що її спосіб убивства залишає трупи з випаленими очницями.

— Тоді зустріч завершено, — сказала Лісс, підводячись.

Ясна неуважливо кивнула, подумки повернувшись до химерного випадку зі спренами, який стався раніше. Та лискуча шкіра, переливчаста поверхня кольору смоли…

Зробивши над собою зусилля, Ясна перевела думки на інше. Вона мала зосередити увагу на поточних речах — тобто на Лісс.

А та, йдучи, затрималася біля дверей.

— А знаєте, Ваша Світлосте, чому ви мені до вподоби?

— Підозрюю, що це якось пов’язано з моїми кишенями та їхньою загальновідомою бездонністю.

Лісс посміхнулася.

— Шо є, те є — не стану заперечувать. Але ви не така, як інші світлоокі — ті, хто наймає мене, а сам верне носа від усього, що має відбутися. Вони потребують моїх послуг аж пищать, проте кривлять губи й заломлюють руки, неначе такий вимушений крок їм страшенно огидний.

— Лісс, наймане вбивство справді огидне — як і очищення нічних горщиків. Я здатна поважати виконавців цієї брудної роботи, але сама вона привабливішою від того не стає.

Та, посміхнувшись, прочинила двері.

— Цей твій новий слуга, який чекає в коридорі… Ти, здається, казала, що хочеш похвалитися ним? — промовила Ясна.

— Талаком? — здивувалася Лісс, зиркнувши на ведена. — А, ви про іншого. Ні, Ваша Світлосте, того я продала работоргівцю кілька тижнів тому.

На цих словах жінка скривилася.

— Справді? Але ж ти начебто запевняла, що він — найкращий з усіх, хто в тебе служив.

— Скажімо так: надто добрий слуга — теж поганий, і облишмо про це. Той шин був моторошний, як сто бур!

І Лісс, помітно затремтівши, вислизнула в двері.

— Не забувай про нашу найпершу домовленість, — кинула Ясна їй услід.

— Я повсякчас про неї пам’ятаю, Ваша Світлосте, — відказала та, зачиняючи двері.

Принцеса зручніше вмостилася на стільці і зчепила пальці в замок. Їхня «найперша домовленість» полягала в такому: якщо Лісс замовлять когось із рідні Ясни, вона дозволить тій відкупитися за такі самі гроші й назве їй ім’я замовника.

Лісс, певне, так і зробить — як і дюжина інших убивць, з котрими мала справу Ясна. Постійний клієнт завжди цінніший, ніж одиничне замовлення, а жінка на кшталт Лісс була й сама зацікавлена мати знайому поміж можновладців. Яснина родина могла не боятися убивць, якщо їх, звісно, не найме сама принцеса.

Вона глибоко зітхнула, а відтак підвелася, силкуючись струснути із себе тяжке відчуття, що гнітило її.

«Стривай-но! Лісс сказала, що її колишній служник був із шинів?»

Це, певне, збіг. На Сході їх було мало, проте вони вряди-годи траплялися. Хоча… тут Лісс говорила про шина, а тут вона сама зауважила одного поміж паршенді… Що ж, перевірити не завадить. Навіть якщо це означало повернутися на бенкет. Було в цьому вечорі щось не те — і то не лише через тінь та спренів.

Ясна вийшла з покою в нетрях палацу й, опинившись у коридорі, спрямувала свої кроки нагору. Гупання барабанів у неї над головою різко урвалося — неначе йшлося про скрипку, чиї струни луснули. Невже вечірка завершилася так зарання? Чи не втнув, бува, Далінар щось таке, чим образив гостей? Ох уже цей дядечко з його любов’ю до вина…

А втім, досі паршенді не зважали на його образи, тож, мабуть, не загострюватимуть на них уваги й тепер. Правду кажучи, Ясна раділа, що її батько зненацька взяв курс на підписання договору: адже це давало їй змогу досліджувати паршендійську історію та культуру, щойно випаде нагода.

«Невже всі ці роки вчені не там копали — хоч у прямому, хоч у переносному сенсі?» — майнуло в гадці.

Аж раптом у коридорі луною розляглися слова, які долинули звідкись спереду:

— Мене непокоїть Аш.

— Тебе все непокоїть.

Ясна спинилася.

— Їй гіршає, — вів далі перший голос, — а гіршати нам не мало б. Невже й мені стає гірше? Відчуття таке, наче стає.

— Стули пельку.

— Ох, не подобається мені це. Ми вчинили неправильно. В того створіння — Сколкозброєць мого сюзерена. Не треба було дозволяти йому залишити його собі. Він…

Обидва саме проминали перехрестя попереду Ясни. То виявилися посланці із Заходу. Одним із них був азіш із білою родимою плямою на щоці. А може, то шрам? Нижчий із двох — цей міг бути алетійцем — помітив принцесу й осікся: щось пискнув і поспішив своєю дорогою.

Натомість азіш у чорному зі сріблястим спинився й, насупившись, зміряв її поглядом зверху донизу.

— Хіба бенкет уже скінчився? — гукнула Ясна вглиб коридору.

Її брат запросив на святкування всіх іноземних сановників, які були в Холінарі, а з ними й цих двох.

— Так, — відказав чоловік.

Під його поглядом принцесі зробилося ніяково, але вона все одно простувала вперед. «Треба буде ретельніше перевірити, що це за парочка», — промайнула думка. Ясна, звісно, попередньо перевірила одного й другого, але нічого вартого уваги не виявила. То в них ішлося про Сколкозбройця?

— Ходімо! — сказав нижчий, повернувшись, і взяв вищого за руку.

Той дозволив потягти себе пріч, а Ясна, дійшовши до перехрестя, глянула їм услід.

Там, де раніше били барабани, раптом здійнялися крики.

«О, ні…»

Принцеса стривожено обернулася й, підібравши спідницю, помчала щодуху.

В голові пронеслася дюжина ймовірних нещасть. Що ще могло трапитися цього аномального вечора, коли тіні бунтували, а рідний батько дивився на неї з підозрою? З натягнутими, наче струни, нервами, Ясна добігла до сходів і почала підніматися.

Це зайняло забагато часу. Долаючи сходи, вона чула крики, а піднявшись, застала хаос: по один бік — трупи, а по другий — знесена стіна. Та як же це…

Сліди вели до батькових покоїв.

Аж раптом звідти залунав такий тріск, що здригнувся увесь палац.

«Ні, ні, ні!»

Біжучи, вона помітила на кам’яних стінах порізи від Сколкозбройця.

«Благаю!»

Трупи з випаленими очима. Тіла, що засмічували підлогу, наче обгризені кості біля обіднього столу.

«Тільки не це!»

Пролом у дверях. Батькові покої. Ясна охнула й застигла серед коридору.

«Опануй себе, опануй…»

Але вона не могла. Не тепер. Не пам’ятаючи себе, принцеса влетіла в кімнату, хоча Сколкозбройний запросто міг її вбити. Думки плутались. Треба покликати когось на допомогу. Далінара? Він, певне, п’яний. Значить, Садеаса.

Покої мали такий вигляд, наче там бушувала великобуря. Меблі розтрощено, всюди уламки. Балконні двері було висаджено назовні, а до пройми хтось привалився — якийсь чоловік у батьковій Сколкозбруї. Теарім, його охоронець?

Ні. Крізь пробитий шолом було видно, що то не Теарім, а сам Ґавілар. На балконі пролунав чийсь крик.

— Батьку! — зойкнула Ясна.

Ґавілар, затримавшись, озирнувся на неї і ступив на балкон.

А той підломився під ним.

Ясна заволала й кинулася через кімнату до виходу на балкон, де рухнула навколішки перед проймою. Вона побачила, як падають двійко чоловіків, а вітер висмикував із її зачіски пасма.

То були її батько і той шин у білому, що його вона зауважила на вечірці.

Той другий сяяв білим світлом і приземлився на стіну — впав на неї, перекотився й застиг. А потому підвівся і якимось дивом стояв на зовнішньому мурі палацу й не падав. Таке не вкладалося в голові.

Шин розвернувся і рушив до її батька.

Ясна, холонучи, безпорадно спостерігала, як убивця підступив до короля й опустився перед ним навколішки.

З її підборіддя скрапували сльози, а вітер підхоплював їх. Що коїлося там, унизу? Вона не змогла розгледіти.

Коли вбивця подався геть, то зоставив позаду труп її батька, прохромлений уламком деревини. Він був мертвий: власне, поруч з’явився його Сколкозброєць — а це означало, що власник загинув.

— Я ж так старалася, — прошепотіла Ясна, ціпеніючи. — Робила все, щоб захистити родину…

Як же так? Це Лісс. Її робота!

Ні. Вона не досить ясно мислить. Той шин… у такому разі Лісс не зізналася б, що він у неї служив. Вона продала його.

— Співчуваємо вашій утраті.

Ясна обернулася й закліпала сльозавими очима. У дверній проймі стояли троє паршенді (поміж них був і Клейд) у своєму прикметному одязі. Накидки з акуратно зшитої тканини — однакові в чоловіків та жінок — очкури на поясі, просторі сорочки без рукавів. Жилети вільного крою — відкриті з боків і виткані з яскравих ниток. У паршенді одяг не залежав від статі. Проте Ясна гадала, що його визначає кастова належність, а ще…

«Припини! — сказала вона собі подумки. — Бодай на єдиний день — буря його забирай! — припини мислити як учена».

— Ми беремо на себе відповідальність за його смерть, — промовила передня паршендійка.

Ґанґна була жіночої статі, але в паршенді статеві відмінності здавалися мінімальними. Просторе вбрання скрадало груди та стегна, які однаково ніколи не бували особливо пишними. На щастя, за чітку ознаку правив брак бороди: Ясна ж бо ще ніколи не бачила безбородого паршендійця — як, власне, й без уплетених у рослинність на обличчі дрібних самоцвітів…

«ПРИПИНИ!»

— Що ти сказала? — зажадала відповіді принцеса, примусивши себе підвестися. — Ґанґно, чому ти винуватиш своїх у тому, що трапилося?

— Тому що це ми найняли цього вбивцю, — співуче та з різким акцентом відказала паршендійка. — Це ми вбили твого батька, Ясно Холін.

— Ви?..

У неї в грудях раптом похололо: так льодом сковує бурхливу гірську річку. Вона перевела погляд із Ґанґни на Клейда, а відтак на Варналі. Всі троє були старійшини й члени паршендійського ареопагу.

— Чому? — прошепотіла Ясна.

— Тому що так було треба, — відказала Ґанґна.

— Чому? — вимагала відповіді принцеса. — Він воював за вас! І захищав від хижаків! Мій батько хотів миру! Ви чудовиська! Чому ви зрадили нас саме тепер?!

Ґанґна підібгала вуста. Мелодика її голосу змінилася: вона заговорила майже як матуся, котра пояснює маленькій дитині щось дуже складне:

— Бо твій батько мав от-от зробити дещо дуже небезпечне.

— Пошліть по ясновельможного Далінара! — гукнув у коридорі чийсь голос. — Буря забирай! Мої розпорядження дійшли до Елгокара? Кронпринца необхідно супроводити в безпечне місце! — До кімнати, спотикаючись, увійшов великий князь Садеас із загоном солдатів. Його товстощоке, червонясте лице було мокре від поту, а вбраний він був у Ґавіларову мантію, у якій той відправляв офіційні монарші обов’язки. — Що тут роблять ці дикуни? Ох, буря забирай! Захищайте принцесу Ясну! Той, хто це зробив, був із їхнього почту!

Солдати рушили оточувати паршенді. Не звертаючи на них уваги, Ясна розвернулася і, знову підступивши до висаджених дверей та спершись рукою об стіну, глянула на батькове тіло, розпластане на камінні внизу. Поруч лежав його Сколкозброєць.

— Буде війна, — прошепотіла принцеса. — І я не стану в неї на заваді.

— Само собою, — відказала ззаду Ґанґна.

— Той убивця… він ходив по стіні, — промовила Ясна.

Відповіді не пролунало.

Звичний їй світ розлетівся на друзки, але Ясна схопилася за цю деталь. Цього вечора вона щось підгледіла — дещо таке, чого не могло існувати в природі. Чи було це якось пов’язано з тими дивними спренами? Або з тим, чого вона зазнала в океані зі скляних намистин під темними небесами?

Ці запитання стали для неї штормовими леєрами стабільності. Садеас вимагав відповідей від паршендійських старійшин, проте не домігся нічого. А коли підступив до принцеси й побачив те, що внизу, то стрімголов відскочив і, на ходу гукаючи охоронців, кинувся сходами до повергненого короля.

Багато годин по тому стало відомо, що вбивство — і здача в полон трьох старійшин — прикривали відхід основних сил паршенді. Вони швидко втекли з міста, а кавалерію, яку вислав їм навздогін Далінар, було знищено. Алетійські втрати становили сотню практично безцінних коней разом із верхівцями.

Надалі паршендійські ватажки замовкли і жодних підказок не зрадили — навіть коли їх вішали за скоєні злочини.

Ясні до цього не було діла. Натомість вона опитувала уцілілих охоронців, з’ясовуючи, що вони бачили. А ще намагалася зайти з іншого боку, витягуючи з Лісс інформацію про вбивцю, який став знаменитим. Але результат був майже нульовий. Лісс мала того у власності зовсім недовго й клялася-божилася, що не знала про його дивовижні здібності, а попереднього власника знайти не вдалося.

Відтак надійшла черга книг — самовідданої, маніакальної спроби відволіктися від пережитої втрати.

Того вечора Ясна бачила неможливе.

І вона неодмінно дізнається, що це все означало.

1 Деякі імена, топоніми та терміни в романі було змінено, щоб вони краще відповідали усталеній вимові та авторському задумові. — Тут і далі прим. перекл.

Частина перша. Полум’яні

Шаллан • Каладін • Далінар

1. Сантид

Коли говорити абсолютно відверто, події останніх двох місяців — на моєму сумлінні. Смерть, розруха, утрата й біль лежать на мені тягарем. Я мала це передбачити. І мала цьому запобігти.

З особистого щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

Стискаючи тонкого вугільного олівця, Шаллан намалювала низку прямих, що променями розходилися від сфери на горизонті. Та кулька зображала не зовсім сонце, як не була й одним із місяців. Накидані вуглиною хмари, здавалося, пливли в її бік. А море під ними… Малюнок не міг передати химерної природи того океану, утвореного не з води, а з маленьких прозорих скляних намистин.

Згадавши те місце, Шаллан затремтіла. Ясна знала про нього значно більше, ніж уважала за потрібне розповісти своїй підопічній, а та губилася, як запитати. Бо хіба ж можна вимагати відповідей після зради, а надто такої, як утнула Шаллан? Відтоді минуло всього кілька днів, і дівчина досі не знала напевне, як складуться її подальші стосунки з наставницею.

Судно повернуло на інший галс, і палуба похитнулася, а над головою затріпотіли величезні вітрила. Щоб не впасти, Шаллан довелося схопитися за поручень покритою — «захищеною» — лівицею. За словами капітана Тозбека, море було досить спокійне, як для цієї частини протоки Довгоброва. А втім, якщо хитавиця посилиться, їй, мабуть, доведеться спуститися вниз.

Корабель вирівнявся, і Шаллан, полегшено видихнувши, спробувала заспокоїтись. Дув свіжий бриз, і на невидимих повітряних потоках повз них проносилися спрени вітру. Щоразу як море розбурхувалось, їй приходив на пам’ять той день, той чужосвітний океан зі скляних кульок…

Вона знову опустила очі на малюнок. Шаллан бачила те місце тільки мигцем, тож вийшло недосконало. Воно…

Художниця насупилася: на папері проступив якийсь візерунок, немовби зображення стало рельєфним. Як вона цього домоглася? Завширшки майже як альбомна сторінка, візерунок становив собою послідовність складних, гострокутних ліній і повторюваних фігур у формі наконечника стріли. Це наслідок того, що намальовано було те таємниче місце — Гадесмар, як називала його Ясна? «Вільною» правицею Шаллан нерішуче провела по зображенню, обмацуючи неприродні випуклості.

Візерунок зарухався — заковзав сторінкою, немовби цуценя сокирогончака під ковдрою на ліжку.

Шаллан скрикнула і схопилася з місця, зронивши етюдник на палубу. Нескріплені аркуші повипадали на дошки й, затріпотівши, розлетілися за вітром. Ближні моряки — тайлени з довгими білими бровами, що їх вони зачісували за вуха, — кинулися на допомогу, хапаючи ватмани, які літали в повітрі, доки їх не здуло за борт.

— З вами все гаразд, юна панно? — спитав, обернувшись, капітан, який був саме зайнятий розмовою з одним із помічників.

На приземкуватому Тозбекові були широкий очкур і золотаво-червоний сюртук, а голову увінчувала шапчина до пари. Його навощені брови стирчали доверху, немовби два віяла над очима.

— Я в нормі, капітане, — відказала Шаллан. — Просто злякалася.

До неї підступив Ялб, простягаючи аркуші.

— Ваші гаксисвари, панянко.

Шаллан звела брову:

— Аксесуари?

— Саме так, — відказав молодий матрос, широко усміхаючись. — Це я вправляюся у вживанні модних слівець: вони допомагають парубкові заводити сяких-таких подруг жіночої статі — з тих, знаєте, дамочок, від кого не надто тхне й у кого ще залишається хоч кілька зубів.

— Краса та й годі, — мовила Шаллан, беручи в того аркуші. — А втім, про смаки не сперечаються.

Вона притлумила подальші кпини, підозріло поглядаючи на стосик паперу, який тримала в руці. Зверху лежав її малюнок Гадесмару, проте дивного — наче витісненого — візерунка на ньому вже не було.

— Що трапилося? — поцікавився Ялб. На ньому, як і зазвичай, були відкритий спереду жилет і пара широких штанів. — Під вами що — крєм’ячок проповз?

— Нічого, — тихо відказала дівчина, ховаючи аркуші до портфеля.

Ялб коротко відсалютував їй — вона й гадки не мала, чому той завів собі таку звичку — і повернувся до решти моряків підтягувати такелаж. Незабаром із боку ближніх до нього матросів долинули вибухи сміху, і коли Шаллан поглянула туди, над Ялбовою головою танцювали спрени слави у формі крихітних осяйних сфер: той, вочевидь, дуже пишався жартом, якого тільки-но відпустив.

Дівчина всміхнулася: їй справді пощастило, що Тозбек затримався в Харбранті. Вона вподобала цей екіпаж і раділа, що Ясна обрала для подорожі саме «Усолоду вітру». Шаллан знову вмостилася на ящик, що його капітан наказав принайтовити коло поручня, щоб під час плавання художниця могла милуватися морем. Щоправда, їй доводилося стерегтися бризок, які не йшли на користь етюдам, зате доки море залишалося спокійним, можливість насолоджуватися побаченим була варта цієї незручності.

Аж раптом вахтовий на марсі щось вигукнув. Шаллан примружила очі, вдивляючись, куди той показував. Вони йшли паралельно далекому суходолу — материку, що бовванів на горизонті. Власне, минулої ночі їхнє судно заходило в порт — перечекати великобурю, яка пронеслася повз. Моряки завжди прагнули триматися неподалік від гавані — бо вихід у відкрите море, де корабель могла застигнути великобуряна стихія, був би самогубством.

Темна пляма на півночі була Морозними землями — здебільшого незаселеною територією, що тяглася вздовж нижньої крайки Рошару. А на півдні Шаллан вряди-годи вловлювала обриси високих стрімчаків Тайлени — великого острівного королівства, яке обмежувало протоку Довгоброва із протилежного боку.

Прямо на північ від корабля вахтовий угледів якийсь плавник, що погойдувався на хвилях і спершу здався дівчині великою колодою. Але ні — той був куди довший і ширший. Шаллан, підвівшись, удивлялася в плавучий об’єкт, який наближався. То виявився куполоподібний панцир брунатно-зеленого кольору — завбільшки десь такий, як три веслові човни, зв’язані в купу. Коли вони проходили повз нього, той карапакс, порівнявшись із судном, якимось чином спромігся не відставати. З води він виступав футів на шість чи вісім.

Сантид! Шаллан звісилася за поручень, вдивляючись униз, а матроси збуджено загомоніли, й дехто, перегнувшись через борт і витягнувши шию, долучився до її намагань розгледіти ту істоту. Сантиди були такі потаємні, що в її книжках подекуди писали, наче ці тварини вимерли, а всі новітні свідчення про них не заслуговують на довіру.

— А ви, панночко, таки приносите удачу! — сказав їй, засміявшись, Ялб, котрий саме проходив повз неї з линвою в руці. — Сантида ми не бачили вже казна-скільки років!

— Ти й тепер його не бачиш, крім вершечка панцира, — відповіла Шаллан.

Їй було дуже прикро, що решту приховувала вода — за винятком незрозумілих тіней у глибині, що могли бути довгими кінцівками, які тяглися донизу. Коли вірити оповідям, інколи ці тварини пливли за кораблями по багато днів — чекаючи в морі, доки ті заходили в порт, а відтак знову рушаючи слідом.

— А в них тільки панцир і видко, — відказав на це Ялб. — Але сантид — добрий знак, присягаюся Пристрастями!

Художниця схопила портфель і залишила собі Спогад про створіння, яке пливло внизу поруч їхнього судна, — заплющила очі й зафіксувала його образ у пам’яті, щоб точно замалювати побачене.

«Замалювати що? — майнуло в думці. — Горбик на воді?»

Аж тут у неї зародилася ідея, і дівчина проговорила її вголос, щоб не дати собі змоги передумати.

— Неси сюди свою линву, — сказала вона, обернувшись до Ялба.

— Ваша Світлосте? — не зрозумів матрос, застигши на місці.

— І зав’яжи один кінець у зашморг, — докинула Шаллан, поспішно кладучи портфель на ящик, який правив їй за сидіння. — Мені треба поглянути на сантида. Я, власне, ще ніколи не занурювала голови під воду в океані. Сіль не погіршить видимості?

— Під воду? — перепитав Ялб скрипучим голосом.

— Ти не робиш того, що я попросила.

— Бо я ще не зовсім здурів! Буря забирай — та капітан відкрутить мені голову, якщо…

— І поклич когось із товаришів, — вела далі Шаллан, не слухаючи його заперечень і беручи в нього линву, щоб самостійно зробити петлю на одному кінці. — Ви опустите мене за борт, а я подивлюся, що там під панциром. Ти розумієш, що живого сантида ще ніхто й ніколи не замальовував? Усі ті, яких виносило на берег, були сильно попсовані розкладанням. А оскільки моряки вважають, що полювати на цих істот означає наклика́ти нещастя…

— Так і є! — відказав Ялб, замало не зриваючись на крик. — Ніхто не наважиться вбити сантида.

Закінчивши в’язати зашморга, Шаллан підскочила до борту й звісилася через поручень, від чого її руде волосся, розвіявшись, затріпотіло довкола обличчя. Сантид був на місці. І як він примудрявся не відставати? Адже плавців було не видно…

Дівчина озирнулася на Ялба, який тримав линву й широко усміхався.

— Ох, Ваше Світлосте! Це що — відплата за те, що я бовкнув Безнку про ваші сідниці? Та я ж просто пожартував! Але ви мене добряче провчили! Мені… — Аж тут він глянув їй у вічі і раптом змовк. — Буря забирай! То ви це серйозно?

— Такої нагоди мені більше не трапиться. Наладан ганялася за цими істотами більшість життя, але так ніколи до пуття й не роздивилася!

— Це божевілля!

— Ні, це наука! Не знаю, чи вийде в мене розгледіти щось у воді, але я маю спробувати.

Ялб зітхнув.

— У нас є маски з черепахового панцира із заскленими отворами спереду й ущільнювальними манжетами по краях, щоб усередину не потрапляла вода. Можете надягти одну перед зануренням. Ми використовуємо їх у доку, коли оглядаємо днище.

— Чудово!

— Але без капітанового дозволу мені її, звісно, не роздобути…

Шаллан схрестила руки на грудях.

— Ах ти хитрун! Гаразд, іди питай.

Скидалося на те, що їй у кожному разі не здійснити замисленого потай від капітана.

Ялб широко всміхнувся:

— Та що ж із вами трапилося в Харбранті? Під час нашої першої подорожі ви були така полохлива, що, здавалося, от-от зомлієте від думки про відплиття від рідних берегів!

Шаллан не знала, що відповісти, і раптом відчула, як її заливає барва.

— Мій намір дещо необачний, так?

— Стромити голову під воду, звисаючи із судна, що рухається? Еге. Зовсім трішечки, — відказав на це Ялб.

— Як ти гадаєш… ми могли б спинити корабель?..

Той засміявся, але кинувся до капітана по дозвіл, сприйнявши її запитання як ознаку того, що вона й досі сповнена рішучості втілити свій план у життя, — і в цьому мав рацію.

«А й справді: що зі мною трапилося?» — запитала себе подумки Шаллан.

Відповідь була проста: вона втратила все. Обікрала Ясну Холін — одну з наймогутніших жінок у світі — і тим не лише змарнувала свій шанс навчатися в неї, про що завжди мріяла, а ще й прирекла на загибель Дім Давар і братів. Зазнала цілковитої, розгромної поразки.

Але не здалася.

Не обійшлося без втрат: довіру наставниці було серйозно підірвано, а родину вона, фактично, покинула напризволяще. А все-таки, спочатку вкравши в Ясни Душезаклинач — який, щоправда, виявився фальшивим — а потім мало не загинувши від рук чоловіка, котрий її, здавалося б, кохав…

Словом, нині вона ліпше розуміла, до чого погано все може бути, й почувалася так… наче раніше боялася темряви, а тепер опинилася в ній і встигла зіткнутися з деякими страхіттями, що там таїлися. Вона пережила жахливі речі, але тепер принаймні знала які.

«Ти завжди це знала, — прошепотів голос глибоко всередині. — Ти зростала із жахіттями, Шаллан, — просто заборонила собі згадувати про них».

— У чім річ? — запитав Тозбек, підійшовши до неї. Капітана супроводжувала дружина, Ашлв, — неговірка мініатюрна жіночка, яка вбиралася в яскраво-жовті блузку та спідницю, а волосся покривала наміткою, залишаючи напоказ лише білі завиті брови, що звисали вздовж щік. — Скупатися хочете, панночко? Не можете дочекатися, доки ми зайдемо в порт? Я знаю місцини, де вода і близько не така холодна.

— Я не купатимуся, — відказала Шаллан, спаленівши навіть сильніше. Та що ж вона вдягне, щоб скупатися, коли довкола чоловіки? Невже хтось справді так чинить? — Мені треба роздивитися нашого супутника зблизька.

На цих словах вона зробила жест у бік морської істоти.

— Знаєте, панночко, це надто небезпечно. Я не можу такого дозволити, навіть якщо ми зупинимо корабель. А що як ця тварина завдасть вам шкоди?

— Кажуть, що сантиди нешкідливі.

— Вони такі рідкісні, що звідки нам знати напевне? А до того ж у цих водах є й інші небезпечні істоти. Тут, поза сумнівом, рискають червоноводці, а ще може виявитися досить мілко, і в цьому разі слід непокоїтися через хорнаків. — Тозбек похитав головою. — Мені шкода, але я ніяк не можу такого дозволити.

Шаллан закусила губу й відчула, як по-зрадницькому забилося серце. Дівчині кортіло піднатиснути на нього, але рішучий вираз капітанових очей остудив її запал.

— Гаразд.

Тозбек широко всміхнувся.

— Коли ми зробимо зупинку в порту Амідлатна, я зводжу вас подивитися на сантидові панцирі. У них там, панночко, ціла колекція!

Шаллан не знала де це, але, висновуючи з нагромадження приголосних, ішлося начебто про тайленський берег. Більшість далеких південних міст саме там і лежала. На Тайлені було ненабагато тепліше, ніж у Морозних землях, проте місцевим це, здавалося, нітрохи не заважало.

А втім, усі тайлени були трішки несповна розуму. Бо чим же ще пояснити, що, попри холодний вітер, Ялб і решта ходили без сорочок?

«От тільки не вони ладналися пірнути в океан», — нагадала собі Шаллан. Вона знову глянула через борт, як об панцир спокійного сантида розбиваються хвилі. Який він був зісподу? Скидався на великопанцирників, як-от страхітливих прірводемонів Розколотих рівнин? Чи радше нагадував рибу або черепаху? Сантиди були такі рідкісні — а нагоди, коли вчені спостерігали їх особисто, такі нечисленні — що всі теорії суперечили одна одній.

Зітхнувши, дівчина відкрила портфель і заходилася впорядковувати етюди, що здебільшого зображували екіпаж за роботою: матроси в різних позах вибирають шкоти, переносячи вітрила на інший борт, коли судно виконує поворот оверштаг. Батько нізащо не дозволив би їй просидіти цілий день, спостерігаючи за гуртом напівголих темнооких. Як же сильно змінилося її життя за такий короткий проміжок часу!

Вона саме замальовувала панцир сантида, коли на палубу піднялася наставниця.

На ній, як і на Шаллан, була хава — воринська сукня прикметного крою, чий нижній край сягав щиколоток, а верхній — замало не підборіддя. Дехто з тайленів — коли дівчина, як вони гадали, не чула — називали такий одяг святенницьким. Проте Шаллан була з ними не згодна: хава мала не пуританський, а елегантний вигляд. Адже облипчастий шовк, навпаки, підкреслював форми, а надто груди, — і те, як витріщалися на Ясну моряки, красномовно свідчило про принадність побаченого.

Її наставниця була справді вродлива: пишнотіла й фігуриста, зі смаглявою шкірою, бездоганними бровами, темно-червоною помадою на вустах і зібраним догори волоссям, заплетеним у вишукану косу. Ясна була вдвічі старша за Шаллан, проте її зрілій красі можна було подивуватися й навіть позаздрити. І чому ця жінка мала бути аж такою досконалою?

Принцеса не зважала на погляди моряків. Не те щоб вона їх не помічала — Ясна помічала все і вся. Просто їй, здавалося, було байдуже, що за вигляд вона мала в чоловічих очах.

«Ні, неправда, — заперечила собі подумки підопічна, доки її наставниця наближалася. — Якби їй було байдуже, вона б не завдала собі клопоту зробити зачіску й накласти макіяж». У цьому сенсі Ясна була загадковою жінкою: з одного боку, вона справляла враження вченої, яку цікавлять тільки дослідження, а з другого боку, культивувала в собі самовладання та гідність принцеси (які подекуди пускала в хід замість кийка).

— А, осьде ти, — сказала наставниця, підходячи до Шаллан. Аж раптом фонтан бризок із-за борту, підгадавши момент, обдав Ясну спреєм. Та насупилася на краплинки води, що всіяли її шовкову сукню, а потім, перевівши погляд на підопічну, звела брову. — На цьому кораблі — як ти, можливо, помітила — є дві чудові каюти, що їх я винайняла для нас, заплативши чималі гроші.

— Так, але вони не надворі.

— Зазвичай так і буває з приміщеннями.

— Я просиділа в чотирьох стінах більшість життя.

— І маєш просидіти значно довше, якщо збираєшся стати вченою.

Шаллан закусила губу, чекаючи наказу спуститися вниз. Проте його з якогось дива не пролунало. Ясна махнула капітанові Тозбеку підійти, і той, догідливо знявши шапчину, зробив, як веліли.

— Так, Ваша Світлосте?

— Я б хотіла ще одне таке… сидіння, — сказала принцеса, вказавши поглядом на місце Шаллан.

Тозбек миттю розпорядився, щоб один із матросів принайтовив поряд і другий ящик. А доки це відбувалося, наставниця жестом звеліла Шаллан передати їй зроблені замальовки. Ясна оглянула етюд, що зображав сантида, а відтак визирнула за борт.

— Не дивно, що моряки здійняли стільки шуму.

— Ваша Світлосте, ця добра прикмета віщує вам вдалу подорож, чи не так? — промовив матрос, який прив’язував ящика.

— Не відмовлюся від жодного належного мені везіння, Нангелю Елторве, — відказала принцеса. — Дякую за сидіння.

Моряк незграбно вклонився й пішов.

— Ви маєте їх за дурних марновірів, — тихо промовила Шаллан, дивлячись матросові вслід.

— Висновуючи з того, що я встигла побачити, ці моряки знайшли собі життєву мету й тепер просто насолоджуються процесом, — відповіла наставниця і поглянула на інший малюнок. — Багато хто бере від життя куди менше. В капітана Тозбека добра команда. Ти вчинила мудро, звернувши мою увагу на цей корабель.

Підопічна всміхнулася:

— Ви не відповіли на моє запитання.

— А ти жодних запитань і не ставила, — відрізала закид принцеса. — Шаллан, ці замальовки надзвичайно вправні, але хіба ти не мала б читати?

— Я… мені складно було зосередитись.

— І ти піднялася на палубу малювати напівголих молодиків за роботою, гадаючи, наче це посприяє твоїй концентрації?

Ясна зупинила увагу на одному з аркушів у стосі етюдів, і Шаллан зашарілася, але терпляче сиділа й чекала — батьковими стараннями цього вона навчилася як слід — доки наставниця не розвернула намальованого до художниці. Йшлося, звісно, про ескіз Гадесмару.

— Ти ж не порушила мою заборону зазирати в те царство знову?

— Ні, Ваша Світлосте. Я зобразила його по пам’яті за результатами свого першого… ляпсусу.

Ясна опустила аркуш, і Шаллан начебто помітила у виразі обличчя наставниці натяк на певний внутрішній порух. Вона що, засумнівалася, чи можна вірити її слову?

— Той досвід, як я розумію, не дає тобі спокою? — спитала принцеса.

— Так, Ваша Світлосте.

— Тоді, гадаю, мені варто тобі дещо пояснити.

— Справді? Ви це зробите?

— А що в цьому такого дивного?

— Ну, це начебто серйозна інформація, — відказала Шаллан. — Ви так рішуче заборонили мені… От я й подумала, що відомості про те місце секретні або принаймні не з тих, які можна довірити дівчині мого віку.

Ясна хмикнула.

— Життя навчило мене, що через відмову пояснювати мó́лоді таємниці та схильна потрапляти в халепу не менше, а більше. Твоє експериментаторство — живий доказ, що ти й так уже влізла в усе це наосліп (як — нехай стане тобі відомо — і я свого часу). Я з болісного досвіду знаю, яким небезпечним може бути Гадесмар. Тож тримаючи тебе в невіданні, саме я буду винна, якщо ти накладеш там життям.

— Тож якби я запитала раніше — вже тут, на борту — ви пояснили б мені?

— Мабуть, ні, — зізналася Ясна. — Я мала перевірити, наскільки ти ладна коритися. Цього разу.

Шаллан знітилася, притлумлюючи в собі потяг вказати на те, що коли вона була старанною та слухняною підопічною, наставниця і близько не розкривала їй стільки секретів, як нині.

— То що воно за… місце таке?

— Це не місце в справжньому розумінні — в тому сенсі, що в ньому ми зазвичай уявляємо перебування де-небудь, — відказала принцеса. — Гадесмар усюди довкола нас — просто тут і тепер. Усе суще в певній формі існує як там, так і тут.

Шаллан насупилася.

— Щось я не…

Ясна здійняла вказівного пальця — мовляв, помовч і не перебивай.

— Усе суще містить три компоненти — душу, тіло й розум. Місце, яке ти бачила, Гадесмар, називають Царством пізнання — вотчиною розуму. Усе видиме довкола нас — це фізична реальність. Її можна помацати, побачити, почути. Так-бо сприймає світ твоє матеріальне тіло. А Гадесмар — це те, як сприймає світ твоє (неусвідомлюване) когнітивне «я». Контактуючи з цим царством крізь свої приховані чуття, ти переживаєш інтуїтивні осяяння й плекаєш надії. Схоже, в такий самий спосіб ти, Шаллан, і твориш мистецтво.

Ніс корабля, розтинаючи вал, зметнув фонтан бризок, і Шаллан, витираючи краплю солоної води зі щоки, намагалася осмислити щойно почуте від Ясни.

— Для мене це замало не абракадабра, Ваша Світлосте.

— Ще б пак, — відказала наставниця. — Я досліджую Царство пізнання вже шість років, але й досі знаю не набагато більше, ніж на початку. Доведеться мені супроводити тебе в Гадесмар кілька разів, доки ти бодай трішки збагнеш істинну значущість того місця.

Від такої перспективи жінка скривилася. Шаллан завжди дивувало, коли та виявляла емоції. Почуття були чимось збагненним, людським — а уявний образ Ясни Холін у голові дівчини був майже божественним. Хоча, коли подумати, хіба не дивний погляд на затяту атеїстку?

— А втім, що я верзу, — повела далі Ясна. — Моє невігластво виказують мої ж власні слова. Я сказала тобі, наче Гадесмар — не «місце», й одразу назвала його саме так. Веду річ про відвідання, хоча сама говорила, що Царство пізнання — всюди довкола нас. Нам просто бракує потрібних термінів для такої розмови. Спробуймо змінити підхід.

Принцеса підвелася, і Шаллан поспішила за нею. Обидві рушили вздовж корабельного поручня, відчуваючи, як під ногами хитається палуба. Матроси давали Ясні дорогу, складаючи короткий уклін: в їхніх очах вона заслуговувала не меншої шани, аніж сам король. І як вона цього досягала? Як у неї виходило керувати оточенням, не роблячи на позір анічогісінько?

— Поглянь у воду, — звеліла наставниця, коли вони дійшли до носової частини. — Що ти бачиш?

Шаллан спинилася коло поручня й уважно глянула на сині води внизу, які, спінюючись, розбивалися об форштевень. Звідси, з носа корабля, їй було видно глибину валів — неосяжний простір, що тягнувся не тільки вшир, а й углиб.

— Я бачу вічність, — відповіла підопічна.

— Слова художниці, — промовила Ясна. — Наш корабель проходить над глибинами, про котрі ми не знаємо. Під цими хвилями лежить метушливий, сум’ятливий, невидимий світ.

Узявшись за поручень як відкритою, так і схованою в рукав — «захищеною» — долонями, принцеса, нахилившись, визирнула за борт. Не на глибини чи далеку землю, що мріла на обрії хоч із півночі, хоч із півдня — вона дивилася на схід: туди, звідки з’являлися бурі.

— Шаллан, — промовила наставниця, — є цілий світ, що з нього людський розум усього лише хапає по верхах. Світ глибокодумності. Світ, створений глибокими помислами. Коли ти бачиш Гадесмар, то вступаєш у ті глибини. В певному сенсі, це чуже для нас місце, але водночас саме ми його створили. Хоча й не без сторонньої допомоги.

— Що-що ми зробили?

— Хто такі спрени? — запитала Ясна.

Такий поворот розмови застав підопічну зненацька, але поруч наставниці вона встигла звикнути до запитань на засипку. І тому, не кваплячись, обміркувала відповідь:

— Ніхто цього достеменно не знає, хоча багато філософів висловлювали різні думки…

— Ні, — урвала її Ясна. — Хто вони?

— Я… — Шаллан звела очі на двійко спренів вітру, що проносилися в повітрі вгорі. Вони скидалися на крихітні осяйні стрічки, які м’яко світилися, танцюючи одна навколо одної. — Вони — живі ідеї.

Принцеса рвучко обернулася до неї.

Шаллан аж підскочила:

— Що таке? Я помиляюся?

— Ні, маєш рацію, — відказала наставниця і примружила очі. — Я сильно підозрюю, що спрени — елементи Царства пізнання, які просочилися у фізичну реальність. Вони — поняття, які набули фрагментарного одушевлення: певне, завдяки людському втручанню.

Уяви собі гнівливого чоловіка і згадай, як його друзі та родичі інколи починають говорити про гнів як про дещо окреме від нього — на того, мовляв, «находить» або в ньому «прокидається звір». Людині властиво персоніфікувати, чи то пак уособлювати: ми ж бо говоримо про вітер так, наче його наділено волею.

Спрени — це ідеї, що постали з колективного людського досвіду й відтак якимось чином ожили. Гадесмар — їхня вотчина: саме там це відбувається вперше. Хоча створили його ми, та надали йому подоби — вони. Там спрени живуть, і там владарюють у власних містах.

— У містах?

— Так, — відказала наставниця, знову переводячи погляд на океан. Вона мала стривожений вигляд. — Спрени неймовірно розмаїті. Одні не поступаються розумом людям і засновують міста. А інші просто пливуть за течією, мов риби.

Шаллан кивнула. Насправді вона мало що могла збагнути, але не хотіла, щоб Ясна замовкла. Саме таких знань їй було й треба, саме такої інформації й кортіло.

— Це якось пов’язано з вашими відкриттями — ну, тими, щодо паршменів і Спустошувачів?

— Цього я поки не з’ясувала. Спрени не завжди відверті. Або, буває, не знають. А інколи не довіряють мені через нашу прадавню зраду.

Шаллан, спохмурнівши, не зводила очей із наставниці.

— Зраду?

— Вони згадують про неї в розмовах зі мною, — мовила принцеса, — але не хочуть казати, про що саме йдеться. Ми порушили якусь обіцянку й тим страшенно образили їх. Гадаю, дехто з них міг через це загинути — хоча як може загинути поняття, навіть не питай. — Ясна обернулася до Шаллан з урочистим виразом на обличчі. — Я розумію, що таке приголомшує. Але тобі доведеться все це засвоїти, якщо ти збираєшся допомагати мені. Не передумала?

— А в мене є вибір?

Краєчки Ясниних вуст розтягнулися в усмішці.

— Сумніваюся. Ти Душезаклинаєш самотужки, без допомоги фабріала — а отже, ти така сама, як я.

Шаллан вдивлялася у воду. Така сама, як Ясна. Що це означало? Чому…

Аж раптом дівчина заціпеніла, кліпаючи очима. На мить у неї виникло враження, неначе вона бачить перед собою той самий візерунок, що й раніше, — такі ж рельєфні виступи, як і на аркуші паперу. Цього разу він привидівся їй у воді, де неможливим чином утворився на поверхні хвилі.

— Ваша Світлосте, — сказала підопічна, торкнувшись пальцями плеча наставниці. — Гадаю, я тільки-но бачила щось у воді. Якийсь кутастий візерунок із ліній, схожий на лабіринт.

— Покажи мені де.

— На одній із хвиль, але досі ми її проминули. Проте я, здається, бачила його й раніше — на одному з власних малюнків. А це щось важливе?

— Ще б пак. Маю визнати, що збіги, пов’язані з нашим знайомством, лякають мене — і то напрочуд сильно.

— Ваша Світлосте?

— Це їхня робота: вони привели тебе до мене, — відказала Ясна. — І, схоже, досі наглядають за тобою. Тож ні, Шаллан, — вибору в тебе більше немає. Повертається старе, і нічого доброго я в цьому не бачу. Йдеться про самозбереження: спрени відчувають загрозу, яка насувається, а тому апелюють до нас. Тепер ми маємо зосередити увагу на Розколотих рівнинах і залишках Урітіру. Ти дуже-дуже довго не зможеш побачити свою батьківщину.

Підопічна мовчки кивнула.

— Це непокоїть тебе, — зауважила наставниця.

— Так, Ваша Світлосте. Моя родина…

Шаллан почувалася зрадницею щодо братів, чий добробут залежав від неї. Вона написала їм, у загальних рисах пояснивши, що була змушена повернути Ясні вкрадений Душезаклинач — а та тепер потребувала у своїй роботі її допомоги.

Відповідь Балата була по-своєму схвальною: він, мовляв, радіє, що принаймні одна з них уникла долі, яка насувалася на їхній Дім, оскільки решта — троє братів і Балатова наречена — були, на його думку, приречені.

Можливо, й так: їх-бо зімнуть не тільки батькові борги, а й та історія з несправним фабріалом. Адже люди, що дали його небіжчикові, вимагали повернути Душезаклинач.

Але Шаллан, на жаль, була переконана, що найважливіше — це дослідження Ясни. Незабаром мали повернутися Спустошувачі: адже йшлося не про якусь примарну загрозу з дитячих казок — вони століттями жили поміж людей. Тихі, сумирні трударі-паршмени — бездоганні слуги й раби — насправді виявилися руйнівниками.

І відвернути катастрофу їхнього повернення стало для неї навіть важливішим обов’язком, аніж урятувати братів. Хоча визнати це все одно було боляче.

Наставниця вивчала її поглядом.

— Що ж до твоєї родини, Шаллан, то я вжила певних заходів.

— Заходів? — перепитала дівчина, беручи Ясну за руку. — Ви допомогли моїм братам?

— Певною мірою, — відказала принцеса. — Підозрюю, що грішми цієї проблеми насправді не вирішити, хоча я й веліла, щоб твоїм родичам надіслали невеличкий подарунок від мене. Судячи з твоїх слів, ваші родинні негаразди мають дві причини: по-перше, Примарокровні хочуть повернути свій фабріал — котрий ви зламали, — а по-друге, ваш Дім по вуха в боргах і не має союзників.

Ясна простягла підопічній аркуш паперу й повела далі:

— Ось телестилеграма розмови, яку я мала з матір’ю цього ранку.

Шаллан пробігла очима по тексту, зауваживши Яснине пояснення щодо несправного Душезаклинача й прохання допомогти.

«Таке трапляється частіше, ніж ти гадаєш, — відписала Навані. — Найімовірніше, поломка пов’язана зі зміщенням гнізд самоцвітів. Привези мені той пристрій, і ми поглянемо, що з ним».

— Моя мати — видатна фабріалірка, — пояснила принцеса. — Гадаю, в неї вийде полагодити твій Душезаклинач. Тож ми надішлемо його твоїм братам, а ті — повернуть власникам.

— І ви дозволите мені це зробити? — не повірила власним вухам Шаллан.

Протягом їхнього плавання вона обережно випитувала інформацію про ту секту, сподіваючись збагнути батька і його мотиви. Але наставниця запевняла, наче знає про них дуже мало, за винятком того, що їм потрібні результати її досліджень і заради цього Примарокровні ладні вбивати.

— Я не надто хотіла б, щоб вони отримали доступ до такого цінного пристрою, але просто зараз мені нíколи захищати твою родину безпосередньо, — мовила Ясна. — А тому такий вихід видається прийнятним — за умови, що твої брати ще трішки протримаються. Якщо подітися буде нікуди, порадь їм у всьому зізнатися: мовляв, прочувши, що я — вчена, ти прибула до мене й попросила полагодити зламаний фабріал. Така відповідь, певне, загасить конфлікт і дасть їм змогу виграти час.

— Дякую, Ваша Світлосте!

От буря забирай! Якби вона, ставши Ясниною підопічною, просто попросила в наставниці допомоги, все могло б скластися куди ліпше! Зауваживши, що телестилеграма вела далі, Шаллан опустила очі на текст:

«Що ж до іншого, — писала Навані, — то мені до душі твоя пропозиція. Гадаю, у мене вийде переконати хлопчину принаймні подумати, адже цього тижня останній із його романів зненацька завершився (а втім, інакше в нього й не буває)».

— А що це за «інше»? — поцікавилася Шаллан, підводячи погляд від аркуша.

— Самé лише умиротворення Примарокровних не врятує ваш Дім, — відказала принцеса. — У вас завеликі борги — а надто з огляду на те, скількох людей налаштував проти себе ваш батько. От я й підшукала вам могутнього союзника.

— Союзника? Про що ви?

Глибоко зітхнувши, Ясна неохоче пояснила.

— Я зробила перші кроки в підготуванні твоїх заручин з одним із моїх кузенів — сином мого дядька Далінара Холіна. Хлопця звуть Адолін. Він вродливий і дуже приємний у спілкуванні.

— Заручин? — перепитала Шаллан. — Ви обіцяли йому мою руку?

— Ініціювала процес, — уточнила наставниця з невластивою їй нервовістю в голосі. — Хоча подекуди йому бракує прозорливості, мій кузен має чуйне серце. Не гірше, ніж у його батька — чи не найкращої людини з-поміж усіх, кого я коли-небудь знала. Адолін — найзавидніший наречений Алеткару, і моя мати давно хоче його одружити.

— Заручин… — повторила дівчина.

— Так. Тобі це неприємно?

— Це чудово! — вигукнула Шаллан, міцніше стиснувши наставницю за плече. — І до чого просто! Якщо я вийду заміж за таку впливову людину… Буря забирай! Та ніхто в Я-Кеведі не наважиться й пальцем нас зачепити. Це розв’язало б чимало наших проблем. Ваша Світлосте Ясно, ви геніальна жінка!

Та помітно заспокоїлася.

— Ну, це справді здавалося прийнятним розв’язанням проблеми. Але мене непокоїло, чи не образишся ти.

— А чому в бурі це мало мене образити?

— Бо шлюб накладає обмеження на свободу, — пояснила принцеса. — А до того ж я внесла таку пропозицію, не спитавши твоєї згоди, бо мала спершу перевірити, чи це взагалі реально. Але все зайшло далі, ніж я сподівалася, бо мати вхопилася за мою пропозицію. Вона… схильна перегинати палицю й підминати під себе.

Шаллан годі було й уявити собі, щоб хтось перегнув палицю, маючи справу із Ясною.

— Прародителю бур! Ви боялися мене образити? Ваша Світлосте, та я ж усе життя просиділа під замком у батьковому маєтку й зростала з думкою, що це він обере мені чоловіка.

— Але наразі ти звільнилася з-під батькової влади.

— Еге, — відказала Шаллан, — і виявила надзвичайну розбірливість, зав’язуючи стосунки! Перший же мій обранець був не тільки подвижником, а ще й замаскованим убивцею на додачу!

— Тебе взагалі не турбує думка про залежність від іншого — а надто людини протилежної статі? — запитала наставниця.

— Мене ж не в рабство продають, — засміялася підопічна.

— Гадаю, ні. — Принцеса збадьорилася, відновлюючи самовладання. — Гаразд, я повідомлю матір, що ти згодна, і до кінця того ж дня каузаль має бути готовий.

За воринською термінологією, так називали угоду про попередні заручини: Шаллан, фактично, стане нареченою, проте не матиме законного статусу, доки договір офіційно не підпишуть і не затвердять подвижники.

— Твій гіпотетичний свекор сказав, що не силуватиме хлопця з вибором нареченої, хоча віднедавна той знов парубкує, бо примудрився образити чергову претендентку на руку та серце, — пояснила їй Ясна. — Так чи інак, а Далінар пропонує, щоб ви двоє зустрілися, перш ніж домовлятися про серйозніші речі. Політичний клімат на Розколотих рівнинах дещо змінився. Дядькова армія зазнала величезних втрат. Ось ще одна причина, чому ми маємо поспішити на місце.

— Адолін Холін, — повторила Шаллан, упіввуха слухаючи, що їй кажуть. — Непереможний дуелянт. І навіть Сколкозбройний.

— О, то ти уважно читала про мого батька й родину.

— Так, хоча про ваших родичів я чула й доти. Адже алеті — стовпи суспільства. Імена алетійських княжичів знають навіть дівчата з провінції! — Вона збрехала б, якби стала заперечувати свої юні мрії зустріти котрогось із них. — Але, Ваша Світлосте, ви певні, що такий мезальянс… Ну, тобто, я йому навряд чи до пари.

— Що ж, маєш рацію: Адолінові пасувала б дочка одного з великих князів. Однак той, схоже, примудрився образити кожнісіньку жінку відповідного рангу, яка варта уваги. Скажімо так: він дещо нетерплячий, коли йдеться про стосунки. Але я певна, що ти зможеш цьому зарадити.

— Прародителю бур… — видобула Шаллан, відчувши, як підкошуються ноги. — Та він же престолонаслідник князівства! І претендент на трон самого Алеткару!

— Третій претендент, — уточнила принцеса. — Після мого малолітнього племінника, а потім свого батька Далінара.

— Ваша Світлосте, дозвольте запитати. Чому Адолін? Чому не молодший син? Адже… я не маю чого запропонувати йому або Дому Холін?

— Навпаки, — заперечила наставниця. — Якщо ти та, за кого я тебе маю, то зможеш запропонувати йому дещо таке, що не до снаги жодній іншій. Дещо важливіше, ніж багатство.

— А за кого ж ви мене маєте? — прошепотіла Шаллан, глянувши Ясні просто у вічі й зрештою ставлячи запитання, на яке все ніяк не наважувалась.

— Просто зараз ти всього-на-всього багатообіцяльна спудейка — хризаліда з неабияким потенціалом усередині, — промовила та. — Свого часу внаслідок зв’язку людей і спренів жінки танцювали в небесах, а чоловіки одним дотиком руйнували каміння.

— Втрачені Променисті. Зрадники людства.

Аж стільки всього не вкладалося в голові. Заручини, Гадесмар і спрени, а тепер це — її таємниче призначення. Вона здогадувалася — проте вимовивши це вголос…

Дівчина осіла додолу — байдужа до того, що замочить сукню на палубі, — й привалилася спиною до фальшборту. Наставниця дала їй час заспокоїтися, а потім, на подив Шаллан, сіла поряд. Щоправда, в неї це вийшло куди елегантніше — боком, підібравши поділ і підібгавши ноги під себе. Обидві привертали погляди матросів.

— Вони мене на клапті розірвуть. Алетійські придворні — найзубастіші в цілому світі, — зронила підопічна.

Наставниця хмикнула.

— Шаллан, там більше шуму, ніж бурі. Я навчу тебе давати їм відкоша.

— Мені ніколи не стати такою, як ви, Ваша Світлосте. У вас авторитет, багатство, влада. Лише погляньте, як поводяться з вами матроси.

— А хіба я зараз спеціально виявляю авторитет, багатство чи владу?

— Ви заплатили за цю подорож.

— Але ж і ти заплатила за кілька мандрівок на цьому самому кораблі, — заперечила Ясна. — Хіба до тебе ставилися не так само, як до мене?

— Ні. Ну, тобто я їм до вподоби, але мені бракує вашої ваги.

— Вважатимемо, що обвід моєї талії тут ні до чого, — відказала наставниця, ледь помітно всміхнувшись. — Я розумію твою логіку, Шаллан, але вона абсолютно неправильна.

Дівчина обернулася до принцеси. Ясна воссідала на палубі, неначе на троні, — тримаючи спину прямо і владно здійнявши голову. Тимчасом як Шаллан — притиснувши коліна до грудей та обхопивши їх руками. Вони навіть сиділи по-різному! То де вже їй було зрівнятися з такою жінкою.

— Ти маєш дізнатися один секрет, дитино, — промовила Ясна. — І то навіть важливіший, аніж ті, що пов’язані з Гадесмаром і спренами. Влада — це ілюзія сприйняття.

Шаллан наморщила чоло.

— Ти тільки правильно мене зрозумій, — вела далі наставниця. — Деякі різновиди влади реальні — як-от у воєначальника або Душезаклинача. Проте вони потрібні куди рідше, ніж ти, певне, гадаєш. А от коли говорити про окремі випадки, те, що йменують владою — авторитетом — здебільшого існує лише в сприйнятті.

Ти кажеш, у мене багатство. Це правда, але ж ти й сама бачила, що я нечасто вдаюся до нього. Ти кажеш, у мене влада, бо я сестра короля. Так і є. А втім, чоловіки на цьому кораблі поводилися б зі мною достоту так само, якби я була жебрачкою, зате переконала їх, наче доводжуся сестрою королю. В такому разі моя влада була б ілюзорною: дмухни — і розвіється. Просто химера! Я здатна створити для них цю ілюзію — тож зможеш і ти.

— Не певна, Ваша Світлосте.

— Знаю. Бо інакше досі ти б так і чинила. — Ясна підвелася та обтрусила поділ сукні. — Скажеш мені, якщо знову побачиш той візерунок — такий, як з’явився на хвилях.

— Гаразд, Ваша Світлосте, — неуважливо відказала збентежена дівчина.

— Тоді решту дня можеш присвятити мистецтву. Мені треба поміркувати над оптимальною методикою викладання тобі всього, що пов’язане з Гадесмаром.

І жінка рушила назад у каюту, киваючи у відповідь на поклони матросів, яких проминала дорогою.

Підвівшись, Шаллан розвернулася й схопилася за поручень обабіч від бушприта. Перед нею простирався океан — здиблені хвилі, запах холодної свіжості й ритмічні удари валів об форштевень у міру просування їхнього судна вперед.

Яснині слова воювали в її свідомості, наче небесні мурени за одного-єдиного пацюка. Спрени, що засновують міста? Гадесмар тут, але його не побачити? Шаллан — і раптом заручена з найзавиднішим парубком у цілому світі?

Не прибираючи вільної руки з поручня, вона відійшла від носової частини й закрокувала вздовж борту. Як сприймали її моряки? Вони усміхалися, махали руками — Шаллан була їм до вподоби. А Ялб, який ліниво висів на вантах неподалік, окликнув дівчину й повідомив: у найближчому порту є статуя, котру вона має оглянути.

— Йдеться про велетенську ногу, панянко! Всього одну ногу! Та скульптура — вхопи її буря! — так і зосталася незавершеною…

Вона всміхнулася йому й рушила далі. Чи хотіла б Шаллан, щоб матроси дивилися на неї так, як на Ясну? Повсякчас перелякані, завжди стривожені — а раптом вони зроблять щось не так? То це і є влада?

«Коли я вперше відпливла з Веденара, — згадала дівчина, дійшовши туди, де був принайтовлений її ящик, — капітан усе під’юджував мене повернутися. Бо я, мовляв, шукала вітра в полі».

Весь час, доки вона ганялася за Ясною, Тозбек тримався так, наче робив їй особисту послугу. Однак чи мусила Шаллан майже пів року жити з відчуттям, немовби зловживає добрим ставленням капітана й команди тим, що наймає їх? Так, їй зробили знижку, бо колись її батько вів із Тозбеком справи — а все ж вона платила йому гроші.

Здогадно за всім цим крилися хитрощі тайленських купців: мовляв, якщо тобі незручно перед капітаном за клопіт, це змусить тебе розщедритися під час розрахунку. Тозбек був їй до вподоби, проте їхні стосунки залишали бажати кращого. А от Ясна нізащо не стала б терпіти такого поводження із собою.

Сантид і досі плив поруч, скидаючись на крихітний пересувний острівець. Із його панцира, який поріс морськими водоростями, стирчали невеличкі кристали.

Шаллан розвернулася і рушила на корму, де капітан вів розмову з одним із помічників, тицяючи пальцем у всіяну ґліфами мапу. Забачивши її наближення, Тозбек кивнув:

— Маю попередити вас, панночко, що незабаром порти стануть не такими зручними. Ми залишимо протоку Довгоброва позаду й, обігнувши східну крайку континенту, візьмемо курс на Новий Натанан. Звідси й до самих Неглибоких Крипт дивитися нема на що — а втім, уваги не варті навіть вони. Самого на тамтешній берег я й рідного брата не відпустив би, хоча той голіруч убив сімнадцятьох чоловіків — він у мене такий.

— Дякую, капітане, — мені зрозуміло, — відказала Шаллан. — А ще я переглянула своє попереднє рішення й хочу, щоб ви спинили корабель і дали мені змогу роздивитися екземпляр, який пливе поруч нас.

Зітхнувши, Тозбек здійняв руку і провів пальцями по одній зі своїх шпичастих, настовбурчених брів — достоту як хтось інший міг би розгладити вуса.

— Ваша Світлосте, це було б нерозважливо. Прародителю бур! Якби я спустив вас в океан…

— …то я б намокла, — перебила Шаллан. — Таке зі мною разів зо два вже бувало.

— Ні, я просто не можу такого дозволити. Як я вже казав, ми зводимо вас подивитися панцирі, коли прибудемо в…

— Не можете дозволити? — перепитала дівчина, обдаючи того поглядом, у якому — так їй хотілося вірити — читалося приголомшення, й сподіваючись, що Тозбек не помітить, як міцно стиснуті по боках її руки. Буря забирай — вона терпіти не могла конфліктувати. — Капітане, я й гадки не мала, що мої розпорядження підвладні вашим дозволам або заборонам. Зупиніть корабель і спустіть мене вниз — це наказ.

Шаллан силкувалася сказати це з натиском — як-от Ясна. Та жінка знала, як вселити відчуття, наче легше протистояти повномасштабній великобурі, ніж заперечити їй.

Якусь мить Тозбек лише беззвучно ворушив губами — немовби його розум не встигав за намаганнями тіла вкотре відмовити — але зрештою видобув:

— Це мій корабель…

— …який ніяк не постраждає, капітане, — присадила його пасажирка. — І не гаймо часу на суперечку. Я не хотіла б, щоб сьогодні ввечері ми сильно запізнилися із прибуттям у порт.

І з тим залишила його, попростувавши назад до свого сидіння — хоча серце вилітало з грудей, а руки тремтіли — й опустившись на ящик почасти для того, щоб заспокоїтися.

Глибоко обуреним тоном Тозбек заходився віддавати накази. Вітрила опустили, судно сповільнило хід, і Шаллан нарешті видихнула, почуваючись дурепою.

А втім, порада Ясни спрацювала. Такою поведінкою вона породила щось в очах капітана. Ілюзію? Як-от, мабуть, ті ж таки спрени? Ожилі фрагменти людських очікувань?

Сантид і собі уповільнився. Шаллан нервово звелася на ноги, коли матроси принесли линву й неохоче зав’язали її нижній кінець у зашморг, який мав стягувати ступню. Далі їй пояснили, що коли її опускатимуть, вона має міцно триматися за канат. А наостанок надійно обв’язали за талію ще однією, коротшою, линвою, за яку дівчину, мокру й принижену, зрештою мали підняти назад на палубу. З їхнього погляду, таким обіцяв стати неминучий фінал.

Шаллан роззулася й, відповідно до отриманих вказівок, перелізла через поручень. Невже й раніше було аж так вітряно? Її сукня тріпотіла від шквалистих подувів. Стоячи в самих панчохах на вузенькому планширі, вона на мить відчула, як паморочиться голова. До неї підпурхнув спрен вітру і набув подоби лиця на тлі хмар. Бодай йому буря! Нехай би ця істота трималася осторонь. А може, це людська уява надавала спренам вітру пустотливості?

Коли матроси опустили линву їй до ніг, вона невпевнено стромила ступню в зашморг, а відтак узяла в Ялба маску, про яку той згадував.

З каюти піднялася Ясна і збентежено роззирнулася на всі боки. Забачивши Шаллан, яка стоїть за фальшбортом, принцеса звела брову.

А та, стенувши плечима, махнула матросам, щоб опускали.

Дюйм за дюймом наближаючись до води й потаємної тварини, що погойдувалася на хвилях, Шаллан відмовлялася сприймати свій вчинок як дурість. За фут-другий від поверхні океану спуск призупинили, щоб дівчина надягла маску на ремінцях, яка закрила їй більшість обличчя разом із носом.

— Майна! — гукнула вона до матросів.

З того, як мляво поповзла донизу линва, Шаллан, здавалося, відчула їхню неохоту на собі. Її ступня торкнулася води, і ногу пронизав колючий холод. Прародителю бур! Проте вона не звеліла морякам зупинитися, а дозволила опускати себе, доки не занурилася в крижану воду по стегна. Сукня неподобно пузирилася, і дівчині, власне, довелося наступити на поділ — усередині зашморгу — щоб він не задерся до талії й не плавав на поверхні води в міру її занурення.

Якусь мить вона боролася з тканиною, радіючи, що чоловіки вгорі не бачать, як її заливає барва. Але щойно поділ намок, як діло пішло веселіше. Зрештою їй вдалося присісти навпочіпки — так само міцно тримаючись за канат — і зануритися у воду по пояс.

А відтак вона пірнула туди головою.

Мерехтливими, осяйними колонами з поверхні струмувало світло. Там вирувало життя — дивовижне та буйне. Носячись сюди-туди, крихітні рибки пощипували спідній край панцира, який затінював величне створіння. Вузлуватий, мовби старезне дерево, та з брижатою, складчастою шкірою, сантид мав довгі обвислі щупальця синього кольору — як-от у медузи, але куди товщі — які похило волочилися за твариною, зникаючи в глибині.

Сама ж істота була шишкастою сіро-синьою масою зісподу панцира. Зморшки, які начебто вказували на вік, облямовували одне величезне око на боці — інше здогадно було з протилежного краю. На позір неповороткий, але величний, сантид мав могутні плавці, які рухалися із синхронністю весел. У воді довкола тварини метушилася купка химерних спренів стрілоподібної форми.

Сюди-туди снували зграйки риб. Хоча глибини видавалися порожніми, біля сантида та ще їхнього корабля кишіло життя. Днище судна об’їдала риб’яча дрібнота, переміщуючись між сантидом і шлюпом — інколи поодинці, інколи косяками. Чи не тому ці істоти й супроводжували кораблі? Може, вони були якось пов’язані з тими рибками?

Шаллан глянула на сантида, й око того створіння — завбільшки як її голова — навелося на неї й, придивившись, побачило дівчину. Тієї миті вона більше не відчувала ні холоду, ні збентеження — адже дивилася на світ, який, за її даними, не відвідала ще жодна з учених.

Шаллан кліпнула очима, залишаючи собі Спогад про ту істоту, щоб пізніше намалювати її.

2. Міст № 4

Першою підказкою стали паршенді. Ще за багато тижнів до того, як вони припинили добувати яхонтосерця, їхня воєнна тактика змінилася: ті почали затримуватися на плато після битв, неначе чогось чекаючи.

З особистого щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

Подих.

Людський подих — це життя, що його по краплинці видихають назад у світ. Каладін глибоко дихав, заплющивши очі, і деякий час нічого іншого не чув. Лише своє життя — вдих-видих під акомпанемент громового серцебиття у себе в грудях.

Подих. Його власна маленька буря.

Знадвору вщух дощ, але Каладін залишився сидіти в темряві. Зі смертю королів або багатих світлооких їхні трупи, на відміну від тіл простолюддя, не спалювали, а Душезаклинали, перетворюючи на довіку застиглі статуї з каменю чи металу.

А от померлих темнооких — спалювали, і ті робилися димом, який здіймався в небеса — хай що там чекало — немовби молитва, згоряючи.

Подих. У світлооких і в темнооких подих не відрізнявся — не був ані солодшим, ані вільнішим. Королівський видих змішувався з рабським, і люди вдихали його повторно — знов і знов.

Каладін підвівся й розплющив очі. Він перечікував великобурю в темряві цієї кімнатчини поряд нової казарми Четвертого мосту. Сам-один. Каладін рушив до дверей, але спинився й поклав пальці на плащ, що, як він знав, висів там на гачку. Потемки йому було не видно ні темно-синього кольору, ні ґліфу Холін — Далінарового символу — на спині.

Великобурі, здавалося, знаменували кожнісіньку зміну в його житті. Конкретно ця була неабияка. Поштовхом відчинивши двері, Каладін ступив на світло вільною людиною.

Плаща він поки що залишив на гачку.

Четвертий міст зустрів командира вітальними вигуками. Обслуга, як і зазвичай, вийшла помитися й поголитися протягом «позбувайла» — під завісу великобурі. Черги майже не було — Скеля ж бо досі поголив усіх охочих. Здоровань-рогоїд мугикав за роботою, водячи бритвою по голові Дрегі, яка потроху лисіла. Вільгле повітря пахло дощем, а розмите багаття неподалік було єдиним слідом рагу, котрим напередодні ввечері ласував їхній гурт.

Багато в чому це місце не так уже й відрізнялося від складу деревини, звідки недавно врятувалися мостонавідники. Довгі прямокутні кам’яні казарми були майже такі самі: зведені не вручну, а за допомогою фабріала, вони справляли враження гігантських колод. Щоправда, кожна мала з боків по кілька менших кімнаток для сержантського складу — з окремими дверима, які відчинялися назовні. На них було намальовано символи взводів, що користувалися ними раніше. Доведеться Каладіновим людям зафарбувати ті позначки.

— Моаше, Шрамме, Тефте, — гукнув командир.

Трійця викликаних підбігла до нього, брьохаючи по калюжах, що їх залишила буря. На них було вбрання мостонавідників — прості штани до колін і шкіряні жилети на голе тіло. Попри поранену ступню, Шрамм був на ногах і ходив, досить помітно силкуючись не кульгати. Каладін поки не призначав йому постільного режиму: його рана була не надто серйозна, а сам він — дуже потрібен.

— Хочу поглянути, що ми тут маємо, — сказав командир, відвівши їх від казарми.

Вона могла вмістити п’ятдесят рядових і пів дюжини сержантів, а обабіч неї тягнулися додаткові. Щоб розмістити новий батальйон із колишніх мостонавідників, Каладінові відвели їх цілий квартал — двадцять приміщень.

Двадцять. Те, що Далінарові було так легко підшукати для мостонавідників квартал із двадцяти споруд, свідчило про жахливу правду — ціну Садеасової зради. Тисячі вбитих. Власне, поряд деяких казарм працювали писарки, наглядаючи за паршменами, які виносили гори одягу й особистих речей — пожитки загиблих.

Чимало з тих жінок мали почервонілі очі та змарнілий вигляд. Садеас «поповнив» Далінарів табір тисячами вдів і, певне, стількома само сиротами. Якби Каладін потребував додаткових причин ненавидіти свого колишнього власника, то знайшов би їх тут — зримо явленими у стражданнях тих, чиї чоловіки довірилися Садеасові на полі битви.

Для Каладіна не було страшнішого гріха, ніж зрадити союзника в бою. Крім хіба зради своїх — убивства тих, хто ризикував життям, щоб захистити тебе. Від думки про Амарама і його вчинок він негайно відчув, як у ньому спалахує гнів, а невільниче тавро на лобі наче знову запекло вогнем.

Амарам і Садеас. Двоє людей із Каладінового минулого, кому рано чи пізно доведеться заплатити за скоєне. І то ліпше, щоб їхній борг було стягнуто з воістину лихварськими відсотками.

Супроводжуваний Тефтом, Моашем і Шраммом, командир ішов далі. У казармах, що їх повільно звільняли від чужого майна, тулилися й мостонавідники. Вони були доволі схожі на обслугу Четвертого мосту — такі самі жилети й штани до колін. А втім, де в чому іншому їм годі було стати менш схожими на людей із Четвертого. Кудлаті та оброслі бородами, які місяцями не бачили бритви, вони мали порожні й ніби незмигні очі, зсутулені спини та позбавлені виразу лиця.

Здавалося, наче кожен із них сидить самотою — навіть коли його оточували товариші.

— Пригадую це відчуття, — тихо промовив Шрамм. Це був невисокий, жилавий чоловічок, який мав різкі риси обличчя й — попри те, що йому заледве звернуло на четвертий десяток — посріблені сивиною скроні. — І радий би забути, а пам’ятаю.

— І ми маємо перетворити їх на військо? — спитав Моаш.

— А хіба Каладін не зробив того самого з обслугою Четвертого мосту? — втрутився Тефт, посварившись на Моаша пальцем. — Тож дасть раду й цим.

— Змінити кілька дюжин людей — не те саме, що сотні, — заперечив той, відкопнувши осторонь зламану великобурею гілку.

Високий і міцний, Моаш мав шрам на нижній щелепі, але чоло в нього було без рабського тавра. Ішов він, випнувши підборіддя і тримаючи спину прямою. Якби не карі очі — зійшов би за офіцера.

Каладін вів їхню трійцю повз одну казарму за іншою, нашвидкуруч рахуючи людей. Тих була майже тисяча, і хоч учора він сказав їм, що тепер вони вільні (а отже, коли хочуть, можуть повертатися додому, щоб зажити по-старому), більшість, схоже, хотіла тільки одного — сидіти. Хоча первинно їх було сорок мостонавідних команд, проте під час останньої вилазки багато з них перебили, а в інших і доти був некомплект особового складу.

— Ми зведемо їх у двадцять команд, — мовив Каладін, — людей по п’ятдесят у кожній. — Згори осяйною стрічкою спурхнула Сил і закружляла довкола нього. Присутні ніяк не виказали, що бачать її, — для них вона, певне, залишалася невидимкою. — Ми не зможемо муштрувати кожного з цієї тисячі особисто — принаймні спочатку. Тож нам би взятися навчати охочіших, щоб потім відправити їх назад — командирами й тренерами власних загонів.

— Мабуть, так, — відповів Тефт, чухаючи підборіддя.

Він був найстарший поміж мостонавідників й один із небагатьох, які не зголили борід. Решта здебільшого ходили безбородими — на знак гордості: адже це вирізняло людей із Четвертого мосту з-поміж звичайних рабів. А от Тефт із тієї ж причини доглядав за своєю прикрасою на обличчі — світло-русою там, де не встигла посивіти — яку носив короткою й прямокутною, майже як у подвижника.

Дивлячись на мостонавідників, Моаш скривився:

— Гадаєш, дехто з них виявиться «охочішим»? Як на мене, всі вони мають однаково пригнічений вигляд.

— У декому ще жевріє бойовий дух, — відказав Каладін, повертаючись до казарми Четвертого мосту. — Почнімо з тих, хто вчора ввечері підсів до нашого багаття. А ти, Тефте, маєш добрати інших. Позводь і вкомплектуй команди й надивися сорок людей — по двоє з кожної — для першочергових тренувань, якими ти ж і керуватимеш. Ці сорок стануть першими паростками, що допоможуть решті.

— Із цим я, гадаю, впораюсь.

— От і добре. Я дам тобі кількох людей на підмогу.

— Кількох? — повторив, перепитуючи, Тефт. — Мені б не «кількох», а більше…

— Доведеться обійтися кількома, — відказав командир, зупиняючись на доріжці та обертаючись на захід — у бік королівського палацового комплексу, що здіймався на схилі пагорка, вивищуючись над військовими таборами. — Адже більшість із нас буде зайнята збереженням життя Далінара Холіна.

Моаш і решта спинилися поруч нього. Каладін, примружившись, дивився на палац — поза сумнівом, не досить величного вигляду, щоб правити за резиденцію короля. В тутешніх краях усе було як не каменем, то з каменю…

— Ти ладен повірити Далінарові, Каладіне? — запитав Моаш.

— Він віддав за нас Сколкозбройця, — відповів той.

— Бо завинив його нам, — утрутився, фиркнувши, Шрамм. — Ми врятували його життя, бодай йому буря!

— То могло бути звичайне позерство, — кинув Моаш, схрестивши руки на грудях. — Політичні ігри між ним та Садеасом, взаємне маніпулювання…

Опустившись Каладінові на плече, Сил прибрала подоби дівчини в легкій блакитно-білій сукні з плавними лініями. Вона стискала рученята, дивлячись на королівський палацовий комплекс, куди Далінар Холін ходив розробляти план дій.

У розмові з Каладіном той згадував, що от-от збирається дещо зробити, і це багато кого розізлить. «Я позбавлю їх можливості гратися в ігри…»

— Нам треба, щоб цей чоловік залишався в живих, — сказав командир, озирнувшись на решту. — Не знаю, довіряю я йому чи ні, але він єдиний на цих Рівнинах виявив до мостонавідників хоч натяк на співчуття. Якщо він загине, то як ви гадаєте — скільки часу знадобиться його наступникові, щоб продати нас назад, до Садеаса в табір?

Шрамм несмішливо фиркнув:

— Нехай тільки спробують — у нас на чолі Променистий лицар.

— Я не Променистий.

— Гаразд — як скажеш, — не став сперечатися той. — Хай хто ти, а забрати нас у тебе буде важкувато.

— Гадаєш, я зможу перемогти їх усіх? — спитав Каладін, зустрівшись очима з підлеглим. — Кілька десятків Сколкозбройних? Десятки тисяч солдатів? Гадаєш, одній людині таке до снаги?

— Не одній людині, а тобі, — вперто стояв на своєму Шрамм.

— Я не бог, — промовив командир, — мені не встояти під натиском десяти армій. — Каладін обернувся до решти двох. — Ми вирішили зостатися тут — на Розколотих рівнинах. Чому?

— А що дала б спроба вшитися звідси? — відповів запитанням Тефт, знизавши плечима. — Там, на Пагорбах, нас навіть вільними зрештою мобілізували б до котроїсь із армій. А коли ні, то ми кінець кінцем перемерли б від голоду.

Моаш кивнув.

— Вільним нам і тут не гірше, ніж деінде.

— Далінар Холін — це наш найкращий шанс зажити справжнім життям, — сказав Каладін. — Не рекрутами, а особистими охоронцями. Вільними людьми, попри невільницькі тавра на лобі. Такого не запропонує ніхто інший. Якщо хочемо залишатися вільними, Далінар Холін має жити.

— А як щодо Вбивці в білому? — півголосом спитав Шрамм.

Вони чули, що той виробляв по всьому світі, убиваючи королів і великих князів у різних країнах. Відколи телестилеграф почав доносити такі новини, у військових таборах тільки про це й говорили. Імператор Азіру мертвий. У Я-Кеведі хаос. І ще пів дюжини держав залишилися без правителів.

— Нашого короля він уже вбив, — відказав Каладін. — Старий Ґавілар був його першою жертвою. Тож сподіватимемося, що з нами він закінчив. Так чи інак, а захищаймо Далінара. За будь-яку ціну.

Його люди один за одним кивнули, хоча й неохоче. Винити їх не випадало: довіра до світлооких добра не приносила. Навіть Моаш, який свого часу згадував про Далінара з пієтетом, досі, здавалося, розгубив свою колишню повагу до нього — як і до будь-якого іншого світлоокого.

Правду кажучи, Каладін дещо дивував сам себе — через довіру, яку відчував. Але Далінар — бодай йому буря! — був до вподоби Сил. А це щось та важило.

— Наразі нам бракує військової моці, — сказав командир, стишивши голос. — Але якщо ми потягнемо час, забезпечивши Холінові захист, нам непогано заплатять, а я матиму змогу навчати вас, перетворюючи на справжніх солдатів та офіцерів. Ба більше: ми зможемо муштрувати наше поповнення.

Нинішнім нам — двом дюжинам колишніх мостонавідників — нізащо не вижити самотужки. Але що, якби натомість ми стали професійною армією? Добре навченим тисячним військом — і то найкраще спорядженим із-поміж усіх? Якщо дійде до найгіршого і нам доведеться залишити ці табори, я волів би виступити звідси монолітним загартованим загоном, з яким не можна не рахуватися. Дайте мені на цю тисячу рік часу — і все буде зроблено.

— А ось такий план мені до вподоби, — відказав на це Моаш. — Я зможу навчитися володіти мечем?

— Моаше, ми й досі темноокі.

— Тільки не ти, — озвався Шрамм, який стояв із протилежного боку. — Бачив я, які в тебе очі, коли…

— Годі! — гримнув Каладін і важко зітхнув. — Годі про це. Щоб я більше такого не чув.

Шрамм стих.

— Я планую призначити вас офіцерами, — зізнався їм Каладін. — Вас трьох, а також Сиґзіла та Скелю. Будете лейтенантами.

— Лейтенантами темнооких? — уточнив Шрамм.

Таке звання було аналогом сержантського в ротах, де служили виключно світлоокі.

— Далінар зробив мене капітаном, — пояснив Каладін. — За його словами, це найвищий чин, який він наважується присвоїти темноокому. Що ж, коли під моєю орудою тисяча людей, я маю потребу в командирах проміжної ланки — посередниках між сержантами й капітаном. А отже, призначу вас п’ятьох лейтенантами. Гадаю, Далінар мені це спустить. Або зробимо вас оберсержантами, якщо лейтенантський чин його не влаштує.

Скеля буде інтендантом і відповідатиме за харчування. Лопена я призначу його заступником. Ти, Тефте, відповідатимеш за бойову підготовку. Сиґзіл стане писарем: він єдиний, хто вміє читати ґліфи. Моаше і Шрамме…

Тут командир кинув погляд у бік цих двох. Хоча один був низенький, а другий — високий, ходу вони мали однаково пружну й повсякчас випромінювали загрозу. Завжди зі списами на плечі — без них їх ніколи не бачили. З усіх, кого він тренував у Четвертому мості, лише ці двоє схоплювали все інстинктивно. Вони були природжені вбивці.

Як і сам Каладін.

— Ми втрьох, — сказав він їм, — зосередимося на охороні Далінара Холіна. Я хочу, щоб за найменшої можливості один із нас постійно був при ньому. Хтось інший із решти двох нерідко наглядатиме й за синами, але не переплутайте: наш клопіт — Чорношип. Саме його життя ми маємо оберігати за будь-яку ціну. Він — єдиний гарант свободи Четвертого мосту.

Моаш і Шрамм кивнули.

— Гаразд, — промовив Каладін, — ходімо збирати решту. Час світові поглянути на вас моїми очима.

***

Гоббера, за загальною згодою, мали татуювати без черги — цей щербатий мостонавідник був першим, хто свого часу повірив Каладінові. Командир пригадував той випадок: змучений після мостонавідної вилазки, він хотів лише впасти й лежати, витріщаючись у небеса, але натомість вирішив не дати бідоласі померти. Того дня Каладін урятував і самого себе.

Решта Четвертого мосту ввійшли до намету, обступили Гоббера й мовчки спостерігали за ретельною роботою татуювальниці, яка заколювала шрам від рабського тавра на лобі ґліфами, котрі надав Каладін. Татуйований уряди-годи морщився від болю, однак із його вуст не сходила широка усмішка.

Каладін чував, що шрам можна прикрити татуюванням, і виходило зрештою непогано: щойно туш проникала під шкіру, як в око впадали ґліфи, а пошрамовану шкіру під сподом робилося заледве помітно.

Коли процедуру було завершено, татуювальниця подала Гобберові дзеркало, щоб той оцінив результат. Мостонавідник обережно торкнувся чола. Шкіра почервоніла від голок, але темне татуювання чудово приховувало рабське тавро.

— Що там написано? — тихо спитав Гоббер, чиї очі були на мокрому місці.

— Свобода, — відповів Сиґзіл поперед Каладіна. — Цей ґліф означає «свобода».

— А менші, угорі, повідомляють дату звільнення й того, хто дав тобі волю. Навіть якщо ти загубиш свій визвольний лист, будь-хто охочий ув’язнити тебе як невільника-втікача зможе легко переконатися, що ти не з таких, і піти до писарок Далінара Холіна, які зберігають копію відповідного документа.

Гоббер кивнув.

— Добре. Але цього не досить. Треба додати «Міст № 4». «Свобода» й «Міст № 4».

— На позначення того, що тебе було звільнено з «Мосту № 4»?

— Аніже. Не з, а завдяки «Мосту № 4». Я ні на що не проміняв би проведений там час.

То була маячня божевільного. «Міст № 4» ніс смерть — десятки людей було вбито під час забігів із тим клятим настилом на плечах. І навіть після того як Каладін поклав собі врятувати мостонавідників, їхні втрати були завеликі. Не скориставшись із нагоди звільнитися, Гоббер був би дурнем.

Але той уперто не підводився з місця, доки командир не зобразив потрібні ґліфи для татуювальниці — флегматичної, дебелої темноокої, яка, здавалося, здужала б підняти моста самотужки. Вона присіла на ослінчик і заходилася додавати Гобберові на чоло — просто під написом «свобода» — ще два замовлені ґліфи, паралельно (й повторно) пояснюючи, що татуювання довгенько болітиме і що клієнтові доведеться доглядати за ним.

Той зносив нові татуювання із широкою усмішкою на обличчі. То була чистісінька дурість, але решта схвально кивали й поляскували Гоббера по плечі. А щойно татуювальниця закінчила, на його місце миттю всівся нетерплячий Шрамм і зажадав собі такого самого комплекту малюнків.

Каладін відступив і, схрестивши руки на грудях, похитав головою. За стінками намету вирувало торжище, де продавали й купували. «Військовий табір» насправді був містом, зведеним у величезній, схожій на кратер скельній формації. Затяжна війна привабила на Розколоті рівнини всіляких купців-маркітантів, а також ремісників, митців і навіть родини з дітьми.

Неподалік із потривоженим обличчям стояв Моаш, спостерігаючи за роботою татуювальниці. З-поміж їхньої команди рабського тавра не мав не тільки він — у Тефта його теж не було. З них зробили мостонавідну обслугу, проте формально вони залишалися вільними. В Садеасовому таборі таке траплялося часто: в мостонавідники могли запроторити, караючи за найрізноманітніші провинності.

— Якщо у вас нема невільничих відмітин, тоді навіщо вам татуювання? — гучно промовив до решти Каладін. — Ви й без того належите до нашого гурту.

— Ні, — заперечив Скеля. — Я теж таке хочу.

Попри відсутність тавра, він наполіг на тому, щоб сісти на місце, яке звільнив Шрамм, і щоб майстриня наколола йому просто на лобі такі самі ґліфи. Власне, аналогічно вчинив і кожен незатаврований, включно з Белдом і Тефтом, — сів на стілець і підставив чоло.

Утримався тільки Моаш: у нього татуювання з’явилося на плечі. От і добре: йому, на відміну від більшості з них, не доведеться носити на видноті ознаку невільницького минулого.

Моаш підвівся зі стільця, і його місце зайняв інший — чоловік із червоно-чорною, мовби розводи на мармурі, шкірою. Четвертий міст мав дуже розмаїтий особовий склад, проте Шен стояв осторонь навіть на їхньому тлі — адже він був паршмен.

— Я не маю права татуювати його: він чиясь власність, — заявила майстриня.

Каладін розтулив було рота, збираючись заперечити, але решта мостонавідників устигли першими.

— Його звільнили, як і нас, — запевнив жінку Тефт.

— Він із нами! — втрутився й Гоббер. — Татуюй, бо жоден із нас не заплатить тобі й світлоскалки!

На цих словах він зашарівся і зиркнув на Каладіна: саме той мав заплатити за всіх сферами, отриманими від Далінара Холіна.

Обурилися й інші мостонавідники, тож татуювальниця зрештою зітхнула і здалася — підсунула ослінчик і заходилася працювати над Шеновим лобом.

— На ньому й видно не буде, — бурчала майстриня, хоча Сиґзілова шкіра була майже така само темна, але на ній татуювання проступало чітко.

Зрештою Шен глянув у дзеркало, а потому підвівся, зиркнув на командира й кивнув. Він був небагатослівний, і Каладін не міг його розкусити. Про Шена, власне, неважко було й зовсім забути — плентається собі хвостом за обслугою, мовчазний і невидимий. Паршмени здебільшого такими й бували.

Із Шеном закінчили, і залишився лише сам Каладін. Той сів на стілець і заплющив очі. Біль від голок виявився куди сильніший, ніж він сподівався.

Минуло небагато часу, й татуювальниця почала півголосом лаятися.

Коли Каладін розплющив очі, та саме витирала йому лоба ганчіркою.

— Що таке? — спитав він.

— Туш не тримається! — пояснила майстриня. — Ще ніколи такого не бачила. Коли я витираю чоло, вона вся просто сходить. Татуювання не візьметься!

Каладін зітхнув, усвідомивши, що в його жилах нуртувало трішечки Буресвітла. Він навіть не зауважив, як його втягнув, зате втримував, скидалося на те, дедалі ліпше. Цими днями він частенько всотував його потрошку мимохідь. Утримування Буресвітла чимось нагадувало наповнений винний бурдюк: якщо відкоркувати той, що налитий під зав’язку, звідти спочатку заб’є струменем, а потім повільно сочитиметься. Те саме й зі Світлом.

Тож він позбувся його, сподіваючись, що татуювальниця не помітить, як він видихає хмарку осяйного диму.

— Спробуйте ще раз, — сказав, щойно жінка дістала нову баночку туші.

Цього разу татуювання взялося. Зціпивши зуби від болю, мостонавідник висидів усю процедуру, а відтак здійняв погляд на піднесене дзеркало. Обличчя, яке глянуло звідти, здалося йому незнайомим. Чисто поголене, з відкинутим із лоба волоссям — щоб не заважати татуювальниці — а рабські тавра заколоті й на якусь мить забуті.

«Невже я зможу стати ним знову? — майнуло в думці, коли він простяг руку і торкнувся щоки. — Цей чоловік помер, хіба ні?»

Сил опустилася йому на плече, щоб і собі поглянути в дзеркало.

— Важить життя, а не смерть, Каладіне, — прошепотіла вона.

Той несвідомо втягнув Буресвітло. Всього трішки — хіба дещицю заряду одної-єдиної сфери. Але воно розлилося по жилах потужною хвилею — немовби вітри в тіснині.

Татуювання на чолі розтеклося: тіло виштовхнуло туш, і та заструмувала обличчям донизу. Майстриня знову вилаялася й ухопила ганчірку.

В очах Каладіна зостався образ тих ґліфів, які розпливалися: «свобода» розчинилася, і з-під неї проступили жорстокі рани невільництва. А надто одне з випалених тавр.

Ґліф «шаш», що означав «небезпечний».

Майстриня витирала йому обличчя:

— Не розумію, що коїться! Я гадала, цього разу татуювання триматиметься. Мені…

— Все гаразд, — відказав Каладін, підвівшись. Він узяв у жінки ганчірку, щоб остаточно витерти туш, і повернувся обличчям до решти — мостонавідників, які стали солдатами. — Скидається на те, що ці шрами й досі не відпускають мене. Спробую знов іншим разом.

Усі закивали. Доведеться пояснити їм пізніше, що ж відбулося: обслуга знала про дивовижні здібності командира.

— Ходімо, — промовив до своїх людей Каладін, кинувши татуювальниці мішечок зі сферами й узявши біля входу в намет свого списа.

Побравши ратища на плече, решта подалися за ним. У таборі зброя була непотрібна, але командир хотів, щоб мостонавідники звикли до думки: тепер їм вільно носити оружжя.

Надворі шуміло заюрблене торжище. Вчора ввечері, на час великобурі, ятки, звісно, порозбирали і сховали, але досі позводили знову. Певне, через те, що з голови не йшов Шен, Каладін звернув увагу на паршменів. Побіжним поглядом він зауважив кількадесят: вони допомагали напинати останні намети, носили за світлоокими покупки й вантажили товари для крамарів.

«І що ж вони думають про цю війну, яка триває на Розколотих рівнинах? — пронеслося в Каладіновій свідомості. — Війну, покликану перемогти й, мабуть, підкорити єдиних вільних паршменів у світі?»

Хотів би він послухати, що відповість на ці запитання Шен. Але від того, схоже, тільки й можна було домогтися що стенання плечима.

Каладін вів своїх людей крізь торжище, яке здавалося куди цивілізованішим, ніж у таборі Садеаса. Так, на мостонавідників витріщалися, але ніхто не брав їх на глузи, а в ближніх ятках торгувалися хоча й запекло, зате не зриваючись на крик. Навіть бездоглядних дітей і жебраків було, здавалося, менше.

«Ти просто хочеш у це вірити, — заперечив собі Каладін. — Тобі кортить переконатися, що Далінар — справді такий, як про нього розповідають. Шляхетний світлоокий із легенд. Хоча те саме казали й про Амарама».

Дорогою вони проминали й солдатів, але їх було дуже мало. Ці люди саме чергували в таборі, доки решта вирушили на катастрофічну вилазку, коли Садеас зрадив Далінара. Проминаючи один із загонів, що патрулювали на торжищі, Каладін зауважив, як двоє бійців у першій лаві здійняли перед собою схрещені в зап’ястках руки.

Звідки вони — та ще й так швидко! — дізналися старе привітання Четвертого мосту? Солдати відсалютували не повністю, а лише символічним жестом, зате кивнули командирові і його людям, коли ті проходили повз. Аж раптом відносний спокій на тутешньому торжищі постав перед Каладіном в іншому світлі. Певне, йшлося не тільки про порядок і дисципліну в Далінаровій армії.

Над військовим табором висів безмовний жах. Садеасова зрада коштувала життя тисячам. Тут, певне, не було людини, яка не знала б когось із загиблих на тих плато. І кожній, мабуть, не йшло з думки, чи не загостриться конфлікт між їхнім і чужим великими князями.

— Приємно, коли тебе мають за героя, чи не так? — зронив Сиґзіл, ідучи поруч Каладіна й дивлячись на інший загін солдатів, який проминав їх.

— Як гадаєш, на скільки стане їхньої приязні? — втрутився Моаш. — Коли вони знову почнуть нас зневажати?

— От іще! — озвався Скеля, який височів позад Моаша, й ляснув того по плечі. — Щоб сьогодні — жодних нарікань! Ти забагато скиглиш. Не змушуй мене дати тобі копняка. Мені таке не до вподоби — пальцям боляче.

— Копняка? Мені? — хмикнув Моаш. — Ти, Скеле, навіть списа не схотів носити…

— А до чого тут спис? Ножища ункалакі — як-от у мене — немовби спеціально створені для копняків скигліям! Ха! Хіба це не очевидно?

Каладін привів своїх людей із торжища до великої прямокутної будівлі неподалік від казарм. Її було зведено з обробленого, а не Душезаклятого каменю, що уможливило куди вишуканіший архітектурний дизайн. Із прибуттям у військові табори чимраз більшої кількості мулярів такі споруди траплялися дедалі частіше.

Душезаклясти виходило швидше, але дорожче й не так практично. Каладін мало що в цьому тямив, але знав: можливості фабріалів — обмежені. Тому-то всі казарми й були замало не однаковими.

Зайшовши всередину тієї громадини, він підвів своїх людей до гардеробної стійки, де битий сивиною черевань наглядав за кількома паршменами, які складали штабелями сувої синього краму. То був Ринд, головний каптенармус Холіна. Напередодні ввечері Каладін надіслав йому свої розпорядження. Ринд був світлооким, але низького рангу — так званим «десятником» — і заледве перевищував темнооких.

— А! — видобув він високим голосом, який не пасував до його неосяжного черева. — Нарешті ви прийшли! Для вас, капітане, я дістав усі — скільки було.

— Скільки було… чого? — не зрозумів його Моаш.

— Одностроїв Кобальтової гвардії! Я замовив іще, але це те, що залишалося на складі. — Тут Ринд знітився. — Розумієте, я не очікував, що їх знадобиться аж стільки й так швидко.

Змірявши Моаша поглядом, він видав йому комплект форми й жестом показав, де примірювальна.

Той узяв, що давали.

— Ми піддягатимемо це під наші шкіряні жилети?

— А! Під ті, які ви пообв’язували стількома кістками, що скидалися на західних черепоносців у святковий день? Чував я цю історію. Але ні: ясновельможний Далінар розпорядився, щоб кожен із вас отримав нагрудника, сталевого шолома й нового списа. А перед битвою вам, за потреби, видаватимуть кольчуги.

— Наразі вистачить і форми, — відказав Каладін.

— Відчуваю, що в усьому цьому я буду схожий на дурня, — буркнув Моаш, але пішов перевдягатися.

Ринд заходився видавати однострої й решті. Він підозріливо зиркнув на Шена, але без нарікань видав комплект і йому.

Зібравшись у гурт, мостонавідники збуджено загомоніли, розгортаючи отриману форму. Жоден із них хтозна-відколи не носив нічого, крім безрукавних шкірянок мостової обслуги й рабського шмаття. Але коли з примірювальної вийшов Моаш, їхній гомін стих.

Ця форма була нового зразка — сучаснішого, ніж той, що його Каладін носив за часів своєї військової служби. Цупкі сині штани, начищені до блиску чорні чоботи й кітель до пояса, який наглухо застібався, підперезаний ременем, — з-під споду визирали тільки комір і манжети білої сорочки на ґудзиках.

— Оце я розумію — солдат! — сказав Ринд, засміявшись. — Ти й досі гадаєш, наче схожий на дурня?

Каптенармус махнув Моашеві поглянути на своє відображення в настінному дзеркалі.

Той поправив манжети й аж зашарівся. Нечасто випадало Каладінові бачити, щоб він так бентежився.

— Що ні, то ні, — відказав Моаш.

Решта нетерпляче заворушилися й також узялися перевдягатися. Дехто відходив осторонь, до примірювальних, але більшості було байдуже. Мостонавідників і рабів, їх донедавна раз по раз ганяли сюди-туди в самих лише пов’язках на стегнах.

Тефт убрався раніше за решту і правильно застібнув усі ґудзики.

— Давненько я не надягав чогось на кшталт цього, — прошепотів він, защібаючи пряжку на поясі. — І вже навіть не знаю, чи гідний такої честі…

— Тефте, кому як не тобі це носити… — відказав Каладін. — Не дозволяй невільникові в собі взяти гору.

Той хмикнув, чіпляючи на ремінь бойового ножа.

— А як щодо тебе, синку? Коли ти зізнаєшся, чим, так би мовити, дишеш?

— Я ж зізнався.

— Нам. А решті?

— Тільки не починай…

— Я починатиму, що мені в бурі заманеться! — гиркнув Тефт і, нахилившись ближче, стишив голос: — Принаймні доки не отримаю справжньої відповіді. Ти — Приборкувач сплесків. Поки не Променистий, але до того йдеться — всьому свій час. І решта правильно тебе під’юджують. Чом би тобі не прогулятися до цього Далінара, не всотати трохи Буресвітла й домогтися, щоб той визнав у тобі світлоокого?

Каладін кинув погляд на своїх людей, які, безладно скупчившись, намагалися натягти однострої, а Ринд роздратовано пояснював їм, як застібається кітель.

— Тефте, світлоокі відібрали в мене все, що я будь-коли мав, — прошепотів Каладін. — Мою сім’ю, брата, друзів. І навіть більше од того. Більше, ніж ти можеш собі уявити. Варто їм у мене щось побачити, як вони його відбирають. — Він здійняв руку й — знаючи, на що дивитися, — розгледів, як над шкірою ледь помітно звивалися кілька осяйних струминок. — Світлоокі відберуть і це. Якщо пронюхають, на що я здатен, — неодмінно відберуть.

— І як же — на подих Келека — вони зможуть це зробити?

— Не знаю, Тефте, — відказав Каладін, — чого не знаю, того не знаю. Але щойно подумаю про це, як мене мимоволі охоплює паніка. Я не можу такого дозволити. Їм не відібрати в мене цього. Або вас. Тож ані пари з вуст про мої вміння — щоб більше анічичирк!

Той забурчав, а решта тим часом кінець кінцем розібралися, що й до чого. Лише Лопен — у нього, однорукого, порожній рукав кітеля було вивернуто й запхано всередину, щоб не теліпався — тицьнув у нашивку в себе на плечі:

— А це що таке?

— Знаки розрізнення Кобальтової гвардії, — пояснив Каладін. — Особистої охорони Далінара Холіна.

— Їх перебили, харизматику, — зауважив Лопен. — Ми — не вони.

— Еге, — підтримав його Шрамм, який, на Риндів жах, вийняв ножа й відпоров ту нашивку. — Ми — Четвертий міст.

— Четвертий міст був вашою в’язницею, — заперечив йому Каладін.

— То й що? — відрізав закид Шрамм. — Хай там як, а ми — з Четвертого мосту.

Решта, погоджуючись із його словами, заходилися спорювати нашивки й кидати їх додолу.

Тефт, кивнувши, вчинив так само.

— Ми захищатимемо Чорношипа, але не станемо заміною тим, хто був у нього до нас. Наша команда — окреме військове формування.

Каладін потер чоло — а втім, він сам цього домігся, згуртувавши їх і сплавивши в єдине ціле.

— Я намалюю диґліф, який правитиме нам за емблему, — сказав він до Ринда. — Доведеться вам замовити нові нашивки.

Черевань зітхнув, збираючи з підлоги викинуті:

— Видно, що так. Ваш мундир он там, капітане. Темноокий капітан! Хто б міг подумати, що це можливо! Іншого такого, як ви, не знайти в цілій армії. І то, певне, за всю її історію!

Каптенармус, здавалося, не сприймав цей факт як обурливий. Світлооких нижчих данів на кшталт Ринда у військових таборах було хоч греблю гати, та Каладін із ними майже не стикався. В рідному містечку він бачив тільки родину градоправителя — чий дан був вищим від середнього — й темнооких. І лише в армії Амарама збагнув, що світлоокі бувають різні, і що багато з них працюють, де доведеться, заробляючи гроші не легше, ніж простолюддя.

Каладін підійшов до останнього згортка на стійці. Його однострій відрізнявся, включаючи синій жилет і синій-таки двобортний сюртук із білою підкладкою та срібними ґудзиками — хоча, попри ряди останніх на кожному боці, його належало носити розстібнутим.

Він чимало таких перебачив — на світлооких.

— Четвертий міст, — промовив Каладін, спорюючи з плеча знак розрізнення Кобальтової гвардії й кидаючи його на стійку до решти.

3. Візерунок

Солдати доповідали, що здалеку за ними спостерігала загрозлива кількість паршендійських розвідників. Відтак ми зауважили в них нову тактику: вночі вони впритул підходили до таборів, а потім швидко відступали. Здогадно наші вороги вже тоді готували воєнну хитрість, щоб покласти край цій кампанії.

З особистого щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

«Досліджувати часи, що передували Ієрократії, надзвичайно складно, — писалося в книжці. — За ієрократичного режиму воринська церква здобула майже тотальний контроль над Східним Рошаром. Тиражуючи фальшивки та увічнюючи їх як абсолютну істину, вона вселяла ці вигадки в суспільну свідомість. Ба гірше: переписувачі модифікували старовинні тексти, підганяючи історію під ієрократичні догми».

Сидячи в самій нічній сорочці у себе в каюті, Шаллан читала при світлі кубка зі сферами. Тісне приміщення не мало справжнього ілюмінатора, а тільки вузеньку щілину, яка тяглася вздовж верхнього краю зовнішньої стіни, правлячи за вікно. Чути було хіба що хлюпання води об корпус судна. Цього вечора їхній корабель зостався без порту, де міг би знайти прихисток.

«Церква того періоду з підозрою сприймала Променистих лицарів, — ішлося в книжці, — проте авторитет воринізму походив від Вісників. Це породжувало дихотомію: так, Ренегатство, тобто зраду Променистих, усіляко роздували, але водночас вихваляли прадавніх лицарів — тих, які жили поруч Вісників у дні мороку.

Саме тому досліджувати Променистих і місце, знане як Гадесмар, дуже важко. Як відрізнити факти від вигадок? Які саме хроніки церква переписала у своєму хибному намаганні очистити минуле від уявних суперечностей на догоду бажаному історичному наративу? Від тих часів позосталося дуже мало документів, які на шляху з автентичних пергаментів у сучасні кодекси не пройшли б через руки копіїстів воринського віровизнання».

Звівши очі поверх книжки, Шаллан глянула вгору. Том, який вона тримала, був чи не найпершою опублікованою працею Ясни Холін як повноправної вченої. Наставниця не задавала підопічній прочитати його. Принцеса взагалі була не в захваті, коли дівчина попросила в неї примірник, і довго викопувала його зі споду однієї з численних скринь із книжками, котрі вона тримала в корабельному трюмі.

Чому Ясна зробила це так неохоче — адже в ньому йшлося саме про те, що й вивчала Шаллан? Хіба не мала б та одразу дати їй цю працю? Адже тут…

Візерунок з’явився знову.

У дівчини перехопило подих, коли та побачила його на стіні каюти поряд із койкою — просто ліворуч від себе. Вона обережно перевела погляд на сторінку перед собою. Візерунок був той самий, що й минулих разів — достоту такого ж вигляду, як і на ватмані.

Краєчком ока дівчина спостерігала його аж відтоді — він проступав то з текстури деревини, то з тканини на спині моряцького тільника, то в мерехтінні води — але варто було поглянути просто на нього, як візерунок щоразу щезав. Але все, що говорила їй Ясна, — це що той, найімовірніше, не скривдить.

Шаллан перегорнула сторінку і стишила подих. Відчуття на кшталт цього бувало в неї й раніше, коли на її малюнках непроханими гостями з’явилися ті дивні символоголові істоти. Вона дала своїм очам сковзнути зі сторінки й глянути на стіну: не просто на візерунок, а осторонь — так, наче той зостався непоміченим.

Узор був на місці. Рельєфний, немовби витиснений, він мав складний і дивовижно симетричний вигляд: звиваючись і петляючи його площею, крихітні лінії візерунка ніби вгрузали в поверхню деревини, і та випиналася, наче залізний орнамент із-під туго натягнутої скатертини.

То було щось на кшталт тих символоголовців — візерунок нагадував дивні знаки у верхній частині їхніх тулубів. Шаллан знову опустила очі на сторінку, але не читаючи. Корабель накренився, й осяйні білі сфери в кубку дзенькнули, перекотившись. Дівчина глибоко вдихнула.

А відтак поглянула просто на візерунок.

Той одразу почав розпливатися, згладжуючись. Але доти Шаллан встигла чітко його роздивитися, залишивши собі Спогад.

— Ну все — цього разу попався, — пробурмотіла вона його залишкам.

І, відкинувши книжку, поспішно вийняла вугільного олівця й аркуш паперу для малювання. Нахилилася ближче до світла, і її руде волосся розсипалося по плечах.

Художниця шалено запрацювала, охоплена нестямною потребою замалювати побачене. Її пальці рухалися самі собою, а захищена рука — наразі непокрита — тримала етюдник так, щоб кубок осипа́в папір бризками світла.

Вуглина полетіла осторонь. Ні, тут потрібне щось виразніше — здатне залишати різкіші штрихи. Чорнило! Олівець чудово придавався для зображення м’яких напівтонів життя, але ж те, що вона малювала, було не життям, а чимось іншим, чимось нереальним. Діставши зі своїх речей перо та чорнильницю, Шаллан повернулася до роботи, точно відтворюючи химерні, крихітні лінії.

Процес малювання протікав бездумно. Мистецтво поглинуло її, і скрізь довкола закопошилися, постаючи до існування, спрени творення. Незабаром столик біля койки й підлогу каюти, де прилаштувалася навколішках художниця, заполонили десятки маленьких фігурок. Спрени переміщувалися й звивалися — кожен не більший від черпальця ложки — прибираючи подоби предметів, із котрими вони нещодавно стикалися. Шаллан на них здебільшого не зважала, хоча аж стількох одразу ще ніколи не бачила.

В міру того, як дівчина зосереджено малювала, вони дедалі швидше змінювали форму. Здавалося, що той візерунок неможливо вловити — його складні повторювані елементи звивалися до нескінченності. Відтворити побачене з абсолютною точністю не вдалося б навіть пером, але виходило схоже. Зображення розкручувалося спіраллю з центральної точки, а далі кожен виток відцентрово повторювався, утворюючи власне плетиво з крихітних ліній — немовби лабіринт, збудований для того, щоб доводити його в’язнів до божевілля.

Нанісши заключну риску, художниця виявила, що дихає так, наче пробігла величезну відстань. Дівчина кліпнула очима і знову зауважила довкола себе спренів творення. Їх були сотні, і вони по одному неспішно зникали. Шаллан поклала перо поруч чорнильниці (яку прикріпила до столика воском, щоб та не ковзала від хитавиці) й узяла аркуша в руки, чекаючи, доки висохнуть останні штрихи. В неї було таке відчуття, неначе йшлося про важливе досягнення — хоча вона й гадки не мала яке.

Коли чорнило зрештою висохло, візерунок постав перед нею, і Шаллан чітко почула, як зітхає папір — не інакше, полегшено.

Підскочивши, вона зронила ватман і залізла з ногами на койку. Цього разу рельєфний візерунок не зник, а залишив папір — відбрунькувавшись від аналогічного зображення — й перемістився на підлогу.

Описати побачене якось інакше дівчина не могла: хай як так вийшло, а малюнок опинився на підлозі, переповз до ніжки койки, огорнув її, піднявся й видерся на ковдру. Вся ця картина не справляла враження чогось рухомого під сподом — це було б хіба грубим наближенням: адже лінії проступали занадто чітко й не натягували тканину. Будь-що, накрите ковдрою, здавалося б незрозумілою випуклістю, але це вимальовувалося детально.

Воно наближалося — на вигляд безпечне, але Шаллан усе одно відчула, що тремтить. Цей візерунок відрізнявся від тих символоголовців, що їх вона колись намалювала, але водночас видавався ідентичним — двовимірним варіантом без торсу й кінцівок, абстрактним зображенням котрогось із них. Так кілька рисок у кружечку можуть дати примітивну подобу людського обличчя.

Ті істоти нажахали її, нав’язливо снилися і змушували непокоїтися, чи не божеволіє вона. Тож із наближенням цього Шаллан зіскочила з койки й відійшла від неї якомога далі — наскільки це було можливо в тісній каюті. Серце вилітало з грудей, і вона відчинила двері, щоб кинутися до наставниці.

Аж раптом виявила Ясну одразу за ними: та саме тяглася до дверної ручки, тримаючи перед собою складену ківшиком ліву долоню. На ній стояла крихітна фігурка, утворена з непроглядної чорноти — на вигляд чоловік у модному та елегантному костюмі з довгим сюртуком. Забачивши Шаллан, той розчинився в темряві. Наставниця поглянула спочатку на підопічну, а відтак на підлогу каюти, якою саме проповзав візерунок.

— Накинь щось, дитино, — сказала принцеса. — Нам треба поговорити.

***

— Я спершу сподівалася, що наші спрени будуть однакові, — мовила Ясна, сідаючи на стілець у каюті Шаллан. Візерунок залишався на підлозі між наставницею й підопічною, яка долілиць лежала на койці, — в пеньюарі поверх нічної сорочки й пристойно покривши лівицю тонкою білою рукавичкою. — Але це, звісно, було б надто просто. Я ще в Харбранті запідозрила, що ми, мабуть, належимо до різних орденів.

— Орденів, Ваша Світлосте? — перепитала Шаллан, боязливо тицьнувши олівцем у зображення на підлозі.

Те сахнулося, наче тварина від грубого дотику, й випнуло під собою поверхню долівки. Це забавляло дівчину, хоча певна частина її єства не хотіла мати нічого спільного з тим візерунком і його неприродно «вирвиочними» фракталами[2].

— Так, — відказала принцеса. На позір чорнильний спрен, який доти її супроводжував, більш не з’являвся. — Подейкують, що кожен з орденів мав доступ до двох Сплесків, і то від ордену до ордену один із них збігався. Такі здібності ми називаємо «Приборкування сплесків». Наприклад, Душезаклинання — й сáме воно для нас спільне — хоч ми з тобою з різних орденів.

Шаллан кивнула. Приборкування сплесків, Душезаклинання — йшлося про здібності Втрачених Променистих (гіпотетично суто легендарні), які обернулися для них чи то благословенням, а чи то прокляттям (різні джерела подавали це по-різному). Або так принаймні писали в книжках, які дала їй почитати в дорозі наставниця.

— Я не Промениста, — заперечила дівчина.

— Звісно, що ні, — відповіла на це Ясна, — як, власне, і я. Ті ордени були просто логічним конструктом — достоту як саме поняття суспільства — щоб, спираючись на відповідні дефініції, формулювати й пояснювати. Не кожен чоловік, який бере в руки списа, — солдат, і не кожна жінка, яка випікає хліб, — пекарка. А втім, сá́ме орудування зброєю чи лопатою хлібопеки і стали ознаками відповідних професій.

— То ви ведете до того, що наші здібності…

— Були свого часу критерієм, за яким посвячували в Променисті лицарі, — закінчила за підопічну наставниця.

— Але ж ми — жінки!

— Так, — безтурботно відказала Ясна. — Спрени не хибують на людські упередження, і це привід для оптимізму, еге ж?

Шаллан підвела очі від візерунка, що в нього й досі тицяла олівцем.

— Поміж Променистих лицарів були й жінки?

— У статистично виправданій кількості, — промовила принцеса. — Не бійся, дитино: мечем ти з дня на день не замахаєш. Архетипні Променисті на полі бою — це перебільшення. Висновуючи з того, що я читала, — хоча ті хроніки, на жаль, недостовірні — на кожного «бойового» Променистого припадали троє, які присвячували себе дипломатії, науковим дослідженням або іншим способам допомагати суспільству.

— Ох!

І чому це розчарувало Шаллан?

«От дурепа». В пам’яті сплив непроханий спогад: сріблястий меч, світловий візерунок, правда, що їй несила глянути у вічі. Вона прогнала його, міцно стуливши повіки.

Десять ударів серця.

— Я навела довідки про спренів, про яких ти розповідала, — повела далі наставниця. — Про тих символоголових істот.

Шаллан зробила глибокий вдих і розплющила очі.

— Це один із них, — зауважила дівчина, вказавши олівцем на візерунок.

Той підповз до її скрині і то застрибував на неї, то зістрибував — наче дитина, що бавиться на дивані. Він здавався не загрозливим, а безневинним — ба грайливим — і навряд чи наділеним хоч крихтою розуму. Невже вона злякалася його?

— Так — гадаю, ти маєш рацію, — промовила Ясна. — Тут, у Царстві матерії, більшість спренів виявляє себе інакше, аніж у Гадесмарі. Але тоді ти намалювала їх у тамтешній подобі.

— А от нинішній не надто вражає.

— Еге ж. Маю визнати, що я розчарована. В мене таке відчуття, наче ми залишаємо поза увагою щось дуже важливе, і мене це дратує. У Криптиків жахлива репутація, але цей — найперший екземпляр з усіх, що я будь-коли бачила — здається…

Той видерся на стіну й зісковзнув донизу, знову видерся — і знову зісковзнув.

— Несповна розуму? — припустила Шаллан.

— Можливо, йому просто треба більше часу, — відказала Ясна. — Коли я вперше утворила зв’язок із Льодом…

Вона раптом змовкла.

— Що таке? — спитала підопічна.

— Вибач, але він не любить, коли я згадую про нього в розмові — його це нервує. Спрени дуже болісно переживали те, що лицарі порушили свою обітницю. Не маю сумніву, що багато спренів загинуло. Лід не хоче про це говорити, але, як я розумію, решта йому подібних сприйняли його вчинок за зраду.

— Але…

— Годі про це, — урвала її наставниця. — Мені шкода.

— Гаразд. Ви згадували про Криптиків…

— Так, — відказала принцеса, сягнувши в рукав, що покривав її захищену руку, й витягнувши звідти складений аркуш паперу — один із малюнків, де Шаллан зобразила тих символоголових істот. — Це їхня самоназва, хоча ми, ймовірно, нарекли б їх спренами брехні, але Криптикам наш термін не до вподоби. Так чи інак, а вони владарюють в одному з найбільших міст Гадесмару. Їх можна осмислити як світлооких Царства пізнання.

— То ця істота, — мовила Шаллан, кивнувши в бік візерунка, який дзиґою крутився в центрі каюти, — хтось на кшталт… князя — там, у потойбіччі?

— Більш-менш так. У Криптиків якийсь заплутаний і затяжний конфлікт зі спренами честі, хоча я не мала змоги приділяти багато уваги тамтешній політиці. Цей спрен стане твоїм товаришем і, серед іншого, наділить тебе здатністю до Душезаклинання.

— Серед якого «іншого»?

— Поживемо — побачимо, — відказала наставниця. — Тут усе залежить від природи спренів. Який результат дали твої дослідження?

Скидалося на те, що в Ясни все ставало перевіркою академічної успішності. Шаллан притлумила зітхання. Саме тому вона й не повернулася додому, а рушила вслід за наставницею. А втім, подекуди підопічній кортіло, щоб та просто повідомила правильну відповідь, а не примушувала аж так важко працювати, дошукуючись її самотужки.

— Алай стверджує, що спрени — це фрагменти сил творення, і багато хто з учених, чиї праці я читала, поділяє таку думку.

— Це одна з теорій. І що з неї випливає?

Шаллан силкувалась не відволікатися на спрена на підлозі.

— Світом керують десять засадничих сил — так званих Сплесків — як-от Гравітація, Тензія, Трансформація й таке інше. За вашими ж словами, спрени — це елементи Царства пізнання, які набули фрагментарного одушевлення завдяки увазі з боку людини. А коли так, логічно припустити, що вони й доти щось собою становили. Як-от… як-от живопис був звичайним полотном, доки його не оживили.

— Оживили? — звела брову Ясна.

— Звісно, — підтвердила дівчина. Живопис недарма так називали: картини жили. Не в тому ж сенсі, що й людина або спрен, але… хай там як, а принаймні для неї це було очевидною річчю. — Тож доки спрени не постали до життя, вони мали чимось та бути. Силою. Енергією. Зен-дочка-Ват замалювала крихітних спренів, що їх вона інколи виявляла довкола важких об’єктів. Спрени гравітації — це елементи сили, яка змушує нас падати. А отже, логічним видається припущення, що кожен спрен свого часу був певною силою. Власне, поміж них можна виокремити дві основні категорії: тих, що реагують на емоції, та тих, що реагують на стихії — як-от силу вогню або вітру.

— То ти поділяєш погляди Намар щодо класифікації спренів?

— Так.

— Це добре, — сказала наставниця. — Я й сама підтримую її теорію. На мою особисту думку, саме з такого протиставлення спренів — спрени емоцій на противагу спренам стихій — і беруть свій початок людські уявлення про стародавніх «богів». Гó́нор — тобто Честь, — що його перетворили на воринського Всемогутнього, був породженням уяви тих, хто прагнув уособити шал людських почуттів — як-от у спренах емоцій. А Культивація — богиня, якій поклоняються на Заході, — втілює природу та спренів стихій. Різноманітні спрени Спустошення та їхній незримий володар — знаний під низкою імен, залежно від культури, про яку йдеться — наводять на думку про антагоніста чи ворога. Дивним відгомоном таких уявлень, звісно, став і Прародитель бур, чия теоретична сутність змінюватиметься залежно від того, яку епоху в розвитку воринізму ми розглядатимемо…

Аж тут вона змовкла. Шаллан зашарілася, усвідомивши, що відвернулася і почала виводити на ковдрі охоронний ґліф, щоб захиститися від зла в її словах.

— Ми збилися на манівці, — сказала Ясна. — Перепрошую.

— Ви така певна, що його немає. Я про Всемогутнього, — промовила дівчина.

— Доказів його існування не більше, ніж у випадку з тайленськими Пристрастями, Ну-Раліком чистозерців або ж будь-якою іншою релігією.

— А як щодо Вісників? Гадаєте, їх теж не було?

— Не знаю, — зізналася наставниця. — На світі багато такого, чого я не розумію. Наприклад, деякі хисткі аргументи вказують на реальність Прародителя бур, а також Усемогутнього — просто потужних спренів, як-от Охоронниця ночі.

— Тож він, можливо, таки є.

— А я ніколи й не стверджувала протилежного, — парирувала принцеса. — І заявляла тільки те, що не сприймаю його як Бога й не відчуваю ні найменшої схильності йому поклонятися. Але це ми знову відволіклися. — Наставниця підвелася. — На кілька найближчих днів я звільняю тебе від навчальних обов’язків. Ти маєш зосередитися лише на одному предметі дослідження.

І Ясна вказала на підлогу каюти.

— На цьому візерунку? — перепитала Шаллан.

— Ти єдина за багато століть маєш нагоду взаємодіяти з Криптиком, — пояснила їй наставниця. — Вивчай цей досвід і детально занотовуй свої враження. Це, певне, буде твоя перша варта уваги академічна розвідка, яка може стати надзвичайно важливою для нас у майбутньому.

Шаллан глянула на малюнок, який, переповзши, буцнувся їй об ногу — його дотик був заледве відчутний — а тепер повторював те саме знов і знов.

— Як захопливо, — промовила підопічна.

2 Фрактá́л — множина, яку утворюють частини, подібні до неї самої.

4. Збирач одкровень

Наступну підказку було явлено на стінах. Я не те щоб знехтувала цим знаменням, але й не вповні осягнула його значення.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

–Я біжу по воді, — сказав Далінар, отямлюючись.

Він і справді рухався, наступаючи.

Довкола нього згущувалося видіння. Ноги захлюпували бризки теплої води. Обабіч великого князя мчали крізь мілководдя з дюжину чоловіків із молотами та списами, за кожним кроком високо піднімаючи ноги — носки відтягнуті, стегна паралельно до поверхні води, — наче марширували на параді. От тільки жоден парад іще не обертався таким божевільним розгардіяшем. Вочевидь у цій дивній манері було легше бігти, й Далінар спробував узяти з них приклад.

— Гадаю, на Чистозері, — півголосом промовив він. — Вода тепла й сягає лише до колін, а обрисів землі ніде не видно. Щоправда, сутеніє, і видимість погана.

Зі мною біжать інші. Не знаю, наздоганяємо ми чи втікаємо. Озираючись через плече, я нічого не бачу. Ці люди вочевидь солдати, хоча однострої на них старовинні: шкіряні спідниці, бронзові шоломи й нагрудники, а руки-ноги нічим не захищені. — Далінар опустив очі на себе. — Я убраний так само.

Дехто з великих князів Алеткару та Я-Кеведу досі використовував таку форму, тож визначити точну епоху було неможливо. Сучасні воєначальники відроджували цю традицію з розрахунку — в надії, що класичні взірці надихатимуть їхніх людей. Хоча в такому разі старовинні мундири комбінували з новітнім сталевим спорядженням — а його було якраз і не видно.

Далінар не ставив запитань. Він із досвіду знав, що, підігруючи видінням, дізнається більше, ніж зупинившись і зажадавши відповідей.

Бігти по воді було важко: князь стартував у авангарді загону, але тепер відставав. Усі вони мчали до якогось великого останця попереду, оповитого сутінками. А може, це взагалі не Чистозеро? Тут не було таких скельних формацій, як…

Ні, то не останець, а фортеця. Далінар загаявся, підвівши погляд на шпилясту, схожу на замок споруду, що здіймалася просто з тихих озерних вод. Будівель на кшталт тієї він іще зроду не бачив. З лискуче-чорного каменю. Обсидіану? Її, мабуть, створили, Душезаклявши.

— Попереду фортеця, — сказав він, просуваючись далі. — Зберегтися дотепер вона категорично не могла — бо інакше була б знаменитою. На позір усю її зроблено з обсидіану. Плавцеподібні стіни здіймаються до шпилястих зубців угорі, а башти нагадують наконечники стріл… Прародителю бур! Вона просто велична.

Ми наближаємося до іншої групи солдатів, які стоять у воді, навсібіч наїжачившись списами. Їх, певне, з дюжину, а я — у складі іншої дюжини. І ще… так, у центрі їхнього кола хтось є — Сколкозбройний в осяйному обладунку.

Та ще й не просто Сколкозбройний, а Променистий. Лицар у розкішній Сколкозбруї, яка сяяла темно-червоним на стиках і в місцях певних позначок. Такі обладунки носили в дні мороку. А отже, події в цьому видінні відбувалися до Ренегатства.

Як і всі Сколкозбруї, ця була особлива: кольчужна спідниця, ідеально підігнані зчленування, поручі, що сягали якраз до… Буря забирай! Вона скидалася на Адолінів обладунок, але мала приталеніший вигляд. А може, то жінка? Але забрало було опущене, й Далінар не міг сказати напевне.

— Стати в стрій! — скомандував лицар новоприбулому загону Далінара, а той кивнув сам до себе: жінка і є.

Великий князь і решта солдатів обступили лицарку колом, повиставлявши зброю назовні. Неподалік марширував мілководдям інший загін із Променистим по центру.

— Чому ви прикликали нас назад? — спитав один із Далінарових товаришів.

— Каеб гадає, наче він щось помітив, — відповіла лицарка. — Пильнуйте й будьте напоготові. Рушаймо.

Цього разу загін виступив від фортеці не в тому ж напрямку, звідки щойно прибув. Далінар тримав ратище напереваги. На скронях висипав піт. Із власного погляду, він нітрохи не відрізнявся від звичного себе, проте решта вбачали в ньому одного зі своїх.

Ці його видіння й досі залишалися жахливо незбагненними. Князю їх якимось чином посилав Усемогутній, але той, за його власним зізнанням, був мертвий. То як же це все відбувалося?

— Ми щось шукаємо, — півголосом сказав Холін. — У ніч повисилали команди з лицарів і солдатів — на пошуки чогось, поміченого раніше.

— Гей, новенький, з тобою все гаразд? — запитав один із бійців збоку від Далінара.

— Все добре, — відповів той. — Просто хвилююся — я ж навіть до пуття не знаю, що ми шукаємо.

— Спрена, що чинить не так, як годиться, — пояснив чоловік. — Майся на бачності. Щойно Сджа-анат торкнеться спрена, той починає виробляти казна-що. Звертай нашу увагу на все, що помітиш.

Далінар кивнув, а відтак півголосом повторив ті слова, сподіваючись, що Навані його розчує. Їхній загін продовжував прочісувати місцевість, а лицарка по центру розмовляла з… сама з собою? Враження було таке, наче вона вела діалог, але з ким саме не було ні видно, ні чутно.

Холінову увагу привернули околиці. Він завжди хотів побачити центральні райони Чистозера, але тільки й мав нагоду, що побувати на тамтешньому прикордонні. Під час останнього візиту в Азір князь так і не спромігся знайти час на подорож у тому напрямку. Азіші незмінно виказували здивування з його забаганки, адже там, за їхніми словами, «не було нічогісінько».

На ногах у Далінара були якісь тісні черевики: певне, щоб не порізатися об приховані під водою нерівності — то ями, то гребені — що їх він не бачив, але відчував. Князь упіймав себе на тому, що спостерігає, як снують сюди-туди під водою темні силуети крихітних рибок, а поряд із ними зауважив обличчя.

Лице.

Далінар скрикнув, відскочивши і спрямувавши списа донизу.

— Там було обличчя! У воді!

— Річковий спрен? — спитала Промениста, підступаючи ближче.

— На вигляд як тінь і з червоними очима, — відказав Далінар.

— Значить, це він, — промовила лицарка. — Шпигун Сджа-анат. Каебе, біжи на командний пункт — а решті продовжувати спостереження. Без носія йому далеко не втекти.

Вона зірвала якийсь невеличкий капшук, що висів у неї на поясі.

— Онде він! — вигукнув Далінар, зауваживши у воді маленьку червону цяточку, яка метнулася від нього, мовби рибка.

Князь кинувся навздогін, біжучи в тій самій манері, яку досі засвоїв. А втім, що за пуття з гонитви за спреном? Адже їх неможливо спіймати в жоден із відомих йому способів.

Решта помчали за ним. Із-під Далінарових ніг кидалися врозсип налякані сплесками рибки.

— Я переслідую спрена, — півголосом промовив Холін. — Ось на кого ми полювали. На вигляд він чимось скидається на обличчя — примарне й червонооке. У воді плаває по-риб’ячому. Стривай! До нього долучається ще один. Цей більший — у ньому добрих шість футів. Таке враження, наче пливе доросла людина — чи радше її тінь — яка…

— Буря забирай! — зненацька вигукнула лицарка. — Та він не сам!

Більший зі спренів крутнувся й, пірнувши на глибину, зник поміж каміння на дні. Далінар зупинився, не знаючи, що робити — гнатися за меншим чи залишатися тут.

А от решта, крутнувшись, побігли в протилежному напрямку.

«Еге-е…»

Аж тут кам’янисте дно озера затряслося. Далінар, позадкувавши, спіткнувся й шубовснув у воду — таку чисту, що йому було видно, як розколюється камінь під ним, неначе знизу об нього гупало щось велике.

— Хутчіш! — гукнув до впалого один із солдатів.

Він схопив Далінара за руку, допомігши підвестися, а розколини у дні тим часом поширшали. Нещодавня озерна гладінь завирувала, нуртуючи.

Земля під ногами струснулася, заледве не зваливши князя з ніг повторно. А кілька солдатів попереду таки впали.

Проте лицарка стояла непорушно, і в її руках з’явився величезний Сколкозброєць.

Далінар озирнувся через плече саме вчасно, щоб побачити, як із води виринає стрімчак — довжелезна рука! Тонка, футів, певне, п’ятнадцять завдовжки, вона вирвалася з-під поверхні озера й одразу канула на дно, неначе шукаючи там надійну опору. Виставивши в небо ліктя, неподалік здійнялася ще одна, а відтак обидві напружилися, розгинаючись, ніби прикріплені до спільного тіла, що відтискалося від підлоги.

Зі скелястого озерного ложа виламалося гігантське тіло — немовби когось закопали в піску, і тепер він звідти звільнявся. З гребінчастої, поораної ямками спини, що поросла шматками сланцекірки та підводним грибком, струмувала вода. Спрен якимось чином оживив сам камінь.

Доки страховисько, звиваючись, підводилося, Далінар устиг розгледіти на злій кам’яній морді глибоко посаджені очі — світні й червоні, мов розплавлена лава. Тіло було скелетоподібне, а тонкі кістляві кінцівки мали шпичакуваті пальці з кам’яними пазурями на кінцях. Грудну клітку утворювали кам’яні ребра.

— Громоскелець! — закричали солдати. — До молотів! Готуйте молоти!

Лише лицарка не відступила перед тією почварою, яка, повністю випроставшись, сягнула тридцяти футів заввишки. З тварюки скрапувала вода. Аж раптом жінка запроменилася спокійним білим сяйвом, яке нагадало Далінарові Буресвітло, що ним заряджають сфери. Вона здійняла Сколкозбройця й атакувала страховисько, ступаючи по воді з надприродною легкістю — так, наче та не сковувала її рухів. Певне, вся річ була в дарованій Сколкозбруєю силі.

— Вони були створені, щоб стерегти, — долинув іззаду чийсь голос.

Далінар глянув на солдата, який допіру допоміг йому встати — довгобразого й широконосого селая з лисуватою головою. Нагнувшись, князь простяг руку, підсобляючи небораці підвестися.

Раніше голос у того був інший, проте Далінар упізнав, хто говорить. Наприкінці більшості видінь достоту таким тембром промовляв до нього Всемогутній.

— Променисті лицарі, — уточнив співрозмовник, стоячи поруч Холіна й спостерігаючи, як лицарка атакує те «нічне жахіття наяву». — Вони стали вирішенням проблеми, способом протидіяти спустошливим Руйнаціям. Десять лицарських орденів, заснованих, щоб допомагати людям боронитися, а потім відбудовувати зруйноване.

Далінар слово в слово повторив почуте, зосередившись на тому, щоб нічого не проґавити, й не думаючи про те, що воно означало.

Всемогутній обернувся до нього:

— Я був здивований появою цих орденів. Своїх Вісників я такого не вчив. Це все спрени — саме вони уможливили їхнє постання, забажавши наслідувати дароване людям. Тобі треба буде заснувати їх повторно — ось твоє завдання. Об’єднай їх. Споруди фортецю, здатну витримати бурю. Не давай Одіозумові спочинку, всели в нього побоювання, що він може зазнати поразки, і признач представника-«чемпіона». Він ухопиться за цю можливість і не стане ризикувати перед лицем чергової поразки, як то вже дуже часто бувало. Така тобі моя найкраща рада.

Далінар повторив усе сказане. Віддалік не на жарт розгорялася битва — хлюпала, бризкаючи, вода, й тріщала, кришачись, скеля. Приспіли солдати з молотами, які — хто б міг подумати! — також сяяли Буресвітлом, хоча й куди слабше.

— Тебе здивувало пришестя лицарів, — сказав Усемогутньому Далінар. — А ця сила, цей ворог подужав убити тебе. Ти ніколи не був Богом: адже Той усевідний і безсмертний. То ким же ти був?

Усемогутній не відповів — не зміг, і Холін усвідомив, що ці видіння мали певний наперед визначений сценарій — як-от театральна вистава. Їхні дійові особи, Далінарові партнери, мали право трішки імпровізувати — мов ті ж таки актори на сцені — проте сам Усемогутній ніколи так не чинив.

— Я зроблю, що зможу, — пообіцяв Далінар. — Відроджу ордени. Підготуюся. Ти чимало мені розповів, проте одне я збагнув самотужки: якщо можна вбити тебе, тоді те саме, певне, стосується й твого антипода та супротивника.

На великого князя спустилася темрява. Крики та сплески розтанули. В цій візії він бачив Руйнацію чи міжруйнаційний період? Видіння ніколи не повідомляли йому достатньо! Пітьма потроху розсіялася, і Далінар виявив, що лежить у кам’яній кімнатчині своєї військової резиденції.

Поруч нього опустилася навколішки Навані, тримаючи на колінах блокнот, і її перо літало аркушем. Буря забирай, але й вродливою вона була: зріла красуня з підфарбованими пурпуровим вустами й вишуканим плетивом коси, яка обвивала їй голову, виблискуючи рубінами. Криваво-червона сукня. Жінка поглянула на князя й, зауваживши, що той уже отямився і закліпав на неї очима, всміхнулась у відповідь.

— Це було… — почав Далінар.

— Тс-с, — урвала його та, дописуючи. — Остання частина того, що я чула, видається важливою. — Вона ще якусь мить шкряботіла по паперу, але зрештою відняла перо від блокнота, який тримала забраною під рукав долонею. — На цьому, здається, все. Водночас стенографувати різні мови досить важко.

— Різні мови? — перепитав князь.

— Наприкінці ти перескакував з одної на іншу. А доти розмовляв давньоселайською, яку відомо з пам’яток. Сама я її підзабула, але мої перекладачі, сподіваюся, дадуть цим нотаткам раду. З огляду на всі обставини, любий, тобі варто говорити повільніше.

— В тім-то й річ, що за тамтешніх обставин це буває непросто, — відказав Далінар, підводячись.

Як порівняти з видінням, у повітрі відчувалася прохолода. В зачинені віконниці періщив дощ, але князь із досвіду знав: якщо візія добігла кінця — значить, буря, вважай, відгриміла.

Почуваючись виснаженим, Холін підійшов до кушетки під стіною й присів. У кімнатці перебували тільки він та Навані: адже так усе це давалося йому легше. Адолін із Ренаріном перечікували великобурю неподалік — в іншому приміщенні батькової резиденції, під пильним наглядом капітана Каладіна і його колись мостонавідної, а нині охоронної команди.

Може, варто залучати більше вчених секретарок, щоб ті стенографували його візії паралельно й за результатами взаємних консультацій надавали якнайточніший розшифрований протокол? Хоча яке вже там у бурі «більше» — він соромився доволі й через те, що за маренням і качанням по підлозі його бачила бодай одна людина. Князь вірив у свої видіння — ба залежав від них — але збентеження це аж ніяк не скасовувало.

Навані сіла поруч і взяла його в обійми.

— Тобі приверзлося щось лихе?

— Цього разу? Ні, не надто. Спершу біг, потому битва — але я не брав у ній участі. Доки знадобилася моя допомога, видіння добігло кінця.

— То звідки ж цей вираз на твоєму обличчі?

— Я маю перезаснувати Променистих лицарів.

— Перезаснувати… кого? Але як? І що це взагалі означає?

— Не знаю. Нічого не знаю. Самі натяки й примарні загрози. Ясно одне: насувається щось небезпечне. І я маю цьому запобігти.

Жінка поклала голову йому на плече. Далінар дивився в камін, який тихо потріскував, сповнюючи кімнатку теплим світінням. То був один із небагатьох коминків, які не переобладнали під новомодні обігрівачі-фабріали.

Справжній вогонь подобався йому більше, проте Навані він цього не сказав би. Адже вона так старалася, впроваджуючи в життя останні здобутки фабріалогії.

— Але чому ти? — спитала жінка. — Чому зробити це випало саме тобі?

— А чому один народжується королем, а інший — жебраком? — відповів той запитанням на запитання. — Так улаштовано світ.

— Тобі так легко це прийняти?

— Ні, не легко, — відказав Далінар, — але вимагати відповідей — марна справа.

— А надто якщо Всемогутній загинув…

Мабуть, не треба було ділитися з нею цими відомостями. Висловивши вголос бодай цю одну-єдину тезу, він зажив би слави єретика, налаштував проти себе власних подвижників і дав Садеасові зброю в його боротьбі проти трону.

Коли Всемогутній — мертвий, то кому ж Далінар поклонявся й у що тоді вірив?

— Треба занотувати твої спогади про побачене у видінні, — сказала Навані, зітхнувши й відсторонившись від нього. — Доки вони ще свіжі в пам’яті.

Князь кивнув — бо мати супровідний опис на додачу до протоколу було справді важливо — й заходився переказувати побачене. Далінар говорив повільно, щоб Навані встигала й нічого не пропустила: описував озеро, однострої солдатів і ту дивну фортецю вдалині. Жінка зауважила на це, що в оповідях декого з тамтешніх мешканців ідеться про великі чистозерські споруди, проте наука вважала їх за міфічні.

Дійшовши до опису жахливої тварюки, що постала з озера, Далінар підвівся й закрокував кімнатчиною.

— В озерному ложі зосталася дірка, — пояснював він. — Уяви, неначе ти намалювала на підлозі контур тіла і бачиш, як воно виламується з долівки.

Подумати лишень, яку тактичну перевагу має те страховисько. Спрени рухаються прудко та спритно. Прошмигне один такий за бойові лави, а там зіпнеться на ноги — й гайда атакувати обозників. Його кам’яне тіло, певне, важко розтрощити. Буря забирай! Сколкозбройці… Цікаво, чи не від таких почвар їх насправді і винайшли — щоб боронитися?

Не припиняючи писати, Навані всміхнулася.

— Що таке? — спитав Далінар, застигши на місці.

— Ти воїн до мозку кісток.

— Так. І що?

— І це дуже мило, — відказала жінка, дописуючи. — А що було далі?

— А далі Всемогутній промовляв до мене.

І він, повільно походжаючи прогулянковим кроком, якнайточніше переказав їй по пам’яті той монолог. «Мені треба більше спати», — майнула гадка. Адже він був уже не той молодик двадцятилітньої давнини, який міг за цілу ніч не склепити очей, кружаючи вино й вислуховуючи братові плани, а на ранок ринути в бій повним сил і спраглим герцю.

Щойно Далінар закінчив розповідати, Навані підвелася й прибрала письмове приладдя. Вона, мовляв, піде й велить своїм ученим — точніше, князівським ученим, котрих собі привласнила — співвіднести його слова алетійською із розшифровкою її стенограми. Хоча спершу, звісно, видалить згадки про дражливі питання, як-от смерть Усемогутнього.

А ще пошукає в історичних джерелах паралелі до Далінарових описів. Навані полюбляла методичність і математичний підхід: вона розробила хронологічну шкалу, намагаючись звести його видіння в цілісний наратив.

— Ти й досі плануєш оприлюднити цього тижня свою прокламацію?

Далінар кивнув. Минулого тижня він попередньо ознайомив із нею великих князів і збирався довести до всезагального відома того ж таки дня, але Навані переконала його вчинити мудріше. Шила в мішку не сховаєш, і чутки, просочуючись, ширилися військовими таборами, зате їхні командувачі мали час на підготовку.

— Прокламацію оприлюднять найближчими днями — доки великі князі не встигли дотиснути Елгокара, щоб той її скасував, — пояснив Далінар.

Навані підібгала вуста.

— Інакше не можна, — запевнив Холін.

— Ти маєш їх об’єднати.

— Великі князі — зіпсуті діти, — парирував її співрозмовник. — Їхнє перевиховання вимагає надзвичайних заходів.

— Якщо цей крок розвалить королівство, ми довіку не зберемо його докупи.

— Значить, подбаємо, щоб Алеткар не розвалився.

Обвівши Далінара поглядом із голови до ніг, жінка всміхнулася.

— Маю визнати, що ця твоя впевненість мені до вподоби. Та от якби ж бодай якусь її дещицю спрямувати на нас…

— Я цілком упевнений щодо нас, — відказав той, пригортаючи її до себе.

— Он як? А то ці щоденні переїзди між королівським палацом і твоєю резиденцією забирають у мене багато часу. А от якби я перебралася сюди — скажімо, до твоїх покоїв… подумати лишень, наскільки зручніше стало б усім.

— Моя відповідь «ні».

— Далінаре, ти твердо переконаний, що шлюбу між нами ніхто не дозволить. То що ж нам робити? Чи вся річ у моралі? Але ж ти сам сказав, що Всемогутній мертвий.

— Є те, що правильно, і те, що неправильно, — вперто гнув своє той. — І Всемогутній тут ні до чого.

— Бог ні до чого, коли йдеться про те, правильні чи неправильні його заповіді? — недвозначно сформулювала проблему Навані.

— Е-е… Так.

— Обережніше, — пустила шпильку жінка. — А то звучить, наче це Яснині слова. Так чи інак, а коли Бога більше немає…

— Бог є. А якщо Всемогутній загинув, значить Богом він ніколи не був — от і все.

Навані зітхнула, однак не відсторонилася від нього, а звелася навшпиньки й поцілувала — та ще й далеко не соромливо. Вона вважала, що соромливість — для манірниць і вітрогонок. Тож поцілунок вийшов палкий: жінка вп’ялася в Далінарові вуста, ну а коли той спробував звільнитися, притислася ближче, зажадавши добавки. Зрештою закохана вдовольнилася, й чоловік відчув, що йому аж забило дух.

Всміхнувшись Далінарові, Навані відвернулася, підібрала з підлоги речі — той і не помітив, як вона зронила їх під час поцілунку — і рушила до дверей.

— Ти ж розумієш, що я — не з терплячих жінок. І не менш зіпсута, ніж великі князі: бо звикла отримувати те, чого забажаю.

Далінар хмикнув: неправдою було як одне, так і друге. Коли її це влаштовувало, вона вміла виявляти терплячість, тож зі сказаного випливало тільки те, що наразі ситуація була інша.

Навані відчинила двері, і до кімнатки, перевіряючи обстановку, зазирнув капітан Каладін. Цей мостонавідник не на жарт узявся до виконання обов’язків охоронця.

— Подбай, щоб її повернення додому пройшло без пригод, — звелів йому князь.

Каладін козирнув, а Навані протиснулася повз нього й, не прощаючись, зачинила двері, залишивши Далінара на самоті.

Той, глибоко зітхнувши, підійшов до крісла й умостився коло каміна подумати.

А коли за деякий час, здригнувшись, прокинувся, коминок уже й догорів. «От буря забирай! Я що тепер, кунятиму посеред дня?» Ох, якби ж він щоночі не крутився без сну, забиваючи голову не своїми тривогами й клопотами! І куди поділися безтурботні часи, коли він спокійно брався за меч, знаючи, що про всілякі складнощі подбає Ґавілар?

Далінар потягнувся й підвівся. Треба було простежити за приготуваннями до оприлюднення королівської прокламації, а відтак перевірити, як справи в нової гвардії…

Аж раптом застиг на місці. На стіні кімнатчини пишалася низка глибоких білих подряпин, що складалися в ґліфи. Раніше їх там не було.

«Шістдесят два дні, — говорив напис. — Настає смерть».

***

Невдовзі по тому Далінар — тримаючись прямо, наче аршин проковтнув, і заклавши руки за спину — стояв і слухав розмову Навані з Рушу, одною з учених Дому Холін. Присутній був і Адолін, що саме оглядав неподалік знайдений на підлозі уламок білого каменю — його, вочевидь, виламали з орнаменту, що облямовував вікно кімнатчини, а відтак написали ним ґліфи.

«Тримай спину прямо, а голову високо, — наказав собі подумки великий князь, — навіть якщо тільки й хочеться, що осісти, зсутулившись, он у те крісло». Лідери не втягують голову в плечі, а контролюють ситуацію, ведучи за собою. Навіть коли в тебе таке відчуття, наче ти вже не контролюєш анічогісінько.

А надто за обставин, які склалися.

— Ой, — сказала Рушу (молода подвижниця з довгими віями й вустами бантиком), — ви тільки погляньте на ці неохайні лінії! Та ще й симетрія накульгує. Хай хто їх малював, а він не має навиків у зображенні ґліфів. «Смерть» написано так недолуго, що більше схоже на «зламаний». І зміст туманний: «за шістдесят два дні настане смерть»? Чи це треба читати: «шістдесятидводенне настання смерті»? А може, «шістдесят два дні смерті й настання» — але чого?

— Просто скопіюй цей напис, Рушу, — звеліла Навані. — Й не згадуй про нього в розмовах.

— Навіть із вами? — неуважливо уточнила подвижниця, перемальовуючи зображення.

Навані зітхнула й підійшла до Далінара з Адоліном.

— У своїй галузі Рушу найкраща, — шепнула вона, — хоча інколи трішки розсіяна. Так чи інак, а в каліграфії вона не має собі рівних. Це один із її численних наукових інтересів.

Опанувавши свої побоювання, Далінар кивнув.

— Навіщо комусь так чинити? — спитав Адолін, відкидаючи каменя. — Це що, якась прихована погроза?

— Ні, — відповів його батько.

Навані глянула йому в очі.

— Рушу, — попросила вона, — залиш нас на хвильку.

Та спершу не відреагувала на сказане, але після повторного прохання прожогом вискочила з кімнати. За дверима, що їх відчинила подвижниця, завиднілися члени Четвертого мосту на чолі з капітаном Каладіном. Вираз його обличчя був похмурий. Він супроводив був Навані додому, а відтак, повернувшись, виявив це… і негайно вислав людей перевірити, як вона, й доправити жінку назад.

Начальник охорони вочевидь уважав, що це його недогляд уможливив такий інцидент: хтось, мовляв, прокрався до кімнати, доки Далінар задрімав. Великий князь махнув капітанові зайти досередини, і Каладін квапливо виконав наказ.

Залишалося сподіватися, що він не помітив, як випнулися жовна на стиснутих щелепах Адоліна. Коли на полі бою Каладін зчепився з тим у суперечці, князь саме бився з паршендійським Сколкозбройним, але пізніше чув про те, що сталося між ними. Адолін точно не зрадів новині, що цього темноокого мостонавідника призначено командиром Кобальтової гвардії.

— Сер, — озвався капітан Каладін, підійшовши, — мені дуже ніяково. Я всього тиждень на службі, а вже встиг вас підвести.

— Ти виконував наказ, капітане, — заспокоїв його Далінар.

— Мені наказували гарантувати вашу безпеку, — відповів на це Каладін, і в його голосі бриніла злість. — Я мав виставити охоронців іще й біля дверей усередині, а не тільки на вході до ваших покоїв.

— Це зробить нас обачнішими в майбутньому, капітане, — сказав Холін. — Твій попередник завжди виставляв такий самий пост, як і ти, й цього вистачало.

— Часи змінилися, сер, — промовив Каладін, примруживши очі та обводячи кімнату пильним поглядом. Його увагу привернуло вікно — замале для того, щоб пролізла людина. — І як же сюди пробралися, хотів би я знати. Охоронці нічого не чули.

Далінар удивлявся в похмуре, пошрамоване обличчя молодого солдата. «І чому я аж так довіряю цій людині?» — майнуло в свідомості. Князь не міг уловити відповіді, але прожиті роки навчили його покладатися на свій солдатський інстинкт. Довіряти Каладінові його спонукало щось нутряне, і він не відкидав цього інтуїтивного чуття.

— Пусте, — відказав Далінар.

Начальник охорони проникливо глянув на нього.

— Не переймайся так і не суши собі мізків над тим, як саме хтось сюди прослизнув, щоб подряпати стіну. Просто надалі будь уважніший та й годі. Можеш іти.

Великий князь кивнув Каладінові, і той неохоче зник за дверима, зачинивши їх за собою.

До батька підступив Адолін — кучматий молодик одного з ним зросту. Далінар інколи про це забував: адже той, здавалося б, не так давно був малолітнім шибеником із дерев’яним мечем у руках.

— То, кажеш, ти прокинувся й застав цей напис на стіні, — промовила Навані. — Нікого не бачив і нічого не чув.

Далінар кивнув.

— Тоді чому ж у мене раптом таке враження, наче ти добре знаєш, звідки він тут?

— Хто саме його залишив, я напевне сказати не можу, але знаю, що той означає.

— І що ж? — запитала Навані.

— Те, що в нас дуже мало часу, — відповів Холін. — Випускайте прокламацію й організуйте мені зустріч із великими князями. Бо вони захочуть побесідувати зі мною.

«Гряде Вічновій…»

За шістдесят два дні. Мені не встигнути.

Та більше часу в нього, схоже, не було.

5. Ідеали

Знамення на стіні становило навіть більшу загрозу, ніж строк, який те окреслювало: адже провіщення майбутнього йде від Спустошувачів.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

–«...до перемоги й довгоочікуваної помсти».

Покликачка мала із собою текст королівського указу, переплетений між двох обтягнутих тканиною палітурок, хоча слова, котрі той містив, вочевидь завчила напам’ять. Воно й не дивно: один лише Каладін зажадав, щоб та повторила монаршу прокламацію тричі.

— Прочитайте ще раз, — попросив капітан, сідаючи на камінь біля багаття Четвертого мосту.

Члени його команди переважно принишкли, поопускавши свої миски зі сніданком, а поряд твердив про себе почуте Сиґзіл.

Покликачка зітхнула. То була тілиста світлоока молодиця, у чиє чорне волосся примішалися руді пасма, які свідчили про предків-веденів або ж рогоїдів. Табором мали ходити десятки жінок на кшталт неї, зачитуючи і, за потреби, пояснюючи Далінарові слова.

Вона знову розгорнула свій «гросбух». «Командир будь-якого іншого батальйону, — знічев’я подумав Каладін, — неминуче переважав би її за рангом і суспільним становищем».

— «Іменем короля, — почала покликачка, — Далінар Холін, Великий князь війни, наказує змінити спосіб здобуття й розподілу яхонтосердець на Розколотих рівнинах. Віднині їх почергово здобуватимуть двоє великих князів, що діятимуть у парі, а всі трофеї відходитимуть королю, який вирішуватиме — ґрунтуючись на боєздатності й вірнопідданості кожної зі сторін — кому яка частка належить.

Великих князів, чиї армії відповідатимуть за здобуття чергового яхонтосерця, визначатиме наперед затверджена послідовність. Бойові тандеми не будуть постійними, а залежатимуть від тактично-стратегічної сумісності. Виходячи з положень дорогого всім нам Кодексу, ми очікуємо, що чоловіки й жінки наших армій вітатимуть цей вирішальний крок до перемоги й довгоочікуваної помсти».

Покликачка гучно закрила «гросбуха» й, підвівши очі на Каладіна, звела довгу чорну брову — майже напевне підмальовану тушшю.

— Дякую, — сказав той, і світлоока, кивнувши, подалася до плацу наступного батальйону.

Каладін звівся на ноги:

— Що ж, от і грянула буря, на яку ми чекали.

Обслуга закивала головами. Після вчорашнього дивного казусу з проникненням стороннього до Далінарових покоїв розмова в Четвертого мосту не клеїлася. Каладін почувався дурнем. А втім, Великий князь війни, здавалося, нітрохи не зважав на той інцидент. Він знав куди більше, ніж казав капітанові. «То як же мені виконувати покладені на мене обов’язки, якщо я не маю потрібної інформації?»

Каладін не прослужив начальником охорони і двох тижнів, а політичні махінації світлооких уже стромляли йому палки в колеса.

— Від такої прокламації великі князі аж піну пускатимуть, — озвався від вогнища Лейтен, який розплутував ремінне кріплення Белдового нагрудника: каптенармус видав його з перекрученими пряжками. — Ще б пак: у них-бо чи не все впирається у яхонтосерця. Сьогоднішні вітри принесуть бурю невдоволення.

— Ха! — видобув Скеля, насипаючи Лопенові, який прийшов по добавку, ще ополоник рагу. — Невдоволення? Від сьогодні це називатимуть бунтом. Ти що, прослухав згадку про Кодекс? Ця прокламація — плювок в обличчя тих, хто, як ми знаємо, не дотримує своїх обіцянок.

Рогоїд усміхався: здогадно тому, що думка про гнів — або й бунт! — великих князів його потішала.

— Моаше, Дрегі, Марте й Ете — ви зі мною, — наказав Каладін. — Треба змінити Шрамма з командою. Тефте, як там справи з тренуваннями?

— Просуваються, але дуже повільно, — відповів йому той. — Хлопці з решти мостонавідних команд… Скажімо так: до нас їм далеко. Келе, тут треба придумати ще щось — якийсь додатковий спосіб, щоб їх надихнути.

— Я над цим поміркую, — пообіцяв Каладін. — А доти спробуймо їжу. Скеле, наразі в нас усього п’ять офіцерів, тож крайнє приміщення можеш забрати під комору. Холін дав нам право безперешкодно отримувати в каптенармуса все, що завгодно, — тож напхай її повну.

— Повну? — перепитав Скеля, і його обличчя розколола широченна усмішка. — Повну-повнісіньку?

— З верхом, — підтвердив Каладін. — Ми місяцями їли юшку та рагу з Душезаклятої крупи. Тож протягом наступного місяця Четвертий міст харчуватиметься по-королівськи.

— Тільки щоб жодних мені панцирів, — озвався Март, беручи свого списа й надягаючи формений кітель. І тицьнувши пальцем у бік рогоїда, додав: — Те, що тепер ти можеш роздобути які завгодно інгредієнти, не означає, наче ми залюбки з’їмо казна-що.

— Висотнохворі низовинці, — буркнув Скеля. — Вам що, сили не треба?

— Ні, дякую: я ліпше зуби збережу, — відказав Март. — От навіжений рогоїд!

— Я готуватиму дві страви, — мовив той, приклавши руку до грудей, неначе салютуючи. — Одну для хоробрих і одну для дурних. А ви зможете обирати, яка кому до смаку.

— Бенкет та й годі, — втрутився Каладін. — Скеле, треба, щоб ти підготував кашоварів і для решти казарм. Навіть якщо тепер, зі зменшенням чисельності регулярної армії, в Далінара є для нас зайві кухарі, я хочу, щоб мостонавідники були самодостатніми. Лопене, тебе я віднині призначаю заступником Скелі, а Шена з Даббідом — твоїми помічниками. Щоб перетворити цю тисячу неборак на солдатів, починати слід із того самого, що й з усіма тут присутніми — наповнити їхні шлунки.

— Зробимо, — засміявся Скеля, плескаючи по плечі паршмена, який саме підійшов по добавку. Шен лише останнім часом аж так осмілів і, здавалося, почав менше ховатися в задніх рядах. — Я навіть чалове лайно в казан не додаватиму!

Довкола захихикали: Скелю ж бо свого часу саме за це й запроторили в мостонавідники. Каладін рушив до монаршого палацу — того дня Далінар мав важливу зустріч із королем — аж тут до нього долучився Сиґзіл.

— Знайдете хвилинку, сер? — тихо спитав азіш.

— Так, якщо треба.

— Ви обіцяли дати мені можливість виміряти ваші… особливі здібності.

— Обіцяв? — перепитав Каладін. — Щось не пригадую…

— Ви хмикнули.

— Хмикнув?..

— Коли я згадав про вимірювання. Вам начебто здалося, що це гарна ідея, і ви сказали Шраммові, що з нашою допомогою могли б ліпше збагнути свій потенціал.

— Гадаю, так і було.

— Нам треба точно знати, що вам до снаги: діапазон можливостей, час утримування Буресвітла. Ви ж згодні, що чітке усвідомлення меж ваших здібностей стало б цінною інформацією?

— Так, — неохоче погодився командир.

— От і чудово. В такому разі…

— Дай мені кілька днів, — попросив Каладін. — Підготуй місце, де нас ніхто не побачить, а тоді… що ж, гаразд: тоді я згоджуся на ваші експерименти.

— Чудово, — відказав Сиґзіл, — бо я їх уже розробляю.

Азіш спинився й далі не пішов, а капітан із рештою продовжили свій шлях.

Поклавши списа на плече, Каладін розслабив п’ястка. Він-бо частенько виявляв, що стискає ратище надто сильно — аж до побіління кісточок — неначе частина його й досі не вірила, що зброю тепер можна носити прилюдно і ніхто її більше не відбере.

Повернувшись зі свого щоденного обльоту навколо табору на ранкових вітрах, Сил спурхнула йому на плече й, умостившись, сиділа — на позір у глибокій задумі.

Далінарів табір був добре організований. Тутешні солдати не валандалися без діла, а завжди були чимось зайняті — гострили й чистили зброю, добували провіант, носили вантажі, патрулювали. У цьому таборі патрулів було чималенько. Навіть попри зменшення чисельності війська, на шляху до брами Каладін із командою проминули аж три — утричі більше, ніж будь-коли бачили в стані Садеаса.

В око знову впадала довколишня малолюдність. Щоб жити в цьому таборі привидами, загиблим не треба було ставати Спустошувачами: порожні казарми робили це замість них. Каладін проминув жінку, що сиділа долі коло одної з будівель і дивилася в небо, притискаючи до себе згорток чоловічого одягу. Поруч матері стояли на доріжці двоє неприродно принишклих дітей: адже в їхньому віці малечі таке невластиво.

Казарми, утворюючи квартали, оточували табір гігантським колом, по центру якого лежала населеніша частина — жвавий район, де стояли Далінарова резиденція й особняки різноманітних генералів із вельможами. Холін мешкав у схожому на курган кам’яному бункері, де майоріли знамена й снували заклопотані писарки, несучи оберемки гросбухів. Неподалік декілька офіцерів понапинали вербувальні намети, до яких тягнулася довга черга майбутніх солдатів. Там упереміш стояли професійні найманці, що добулися на Розколоті рівнини в пошуках роботи, а також пекарі або подібний до них люд, який прислухався до заклику вступати на службу, латаючи собою поріділі після розгрому солдатські шеренги.

— Чому ти не засміявся? — спитала Сил, оглядаючи чергу, коли Каладін саме обходив її дорогою до вихідної брами табору.

— Вибач, — відказав той, — але я не зауважив твого жарту…

— Я маю на увазі раніше, — промовила спрен. — Скеля з рештою засміялися — а ти ні. Коли ти сміявся протягом найтяжчих тижнів, я розуміла: ти примушуєш себе. От і подумала, що тепер, коли життя налагоджується…

— Нині я маю турбуватися про цілий батальйон мостонавідників, — відказав Каладін, дивлячись уперед. — А ще оберігати життя великого князя. У таборі, де я перебуваю, повно вдів. Гадаю, тут не до сміху…

— Але ж вам таки ведеться ліпше — я про тебе і твоїх людей. Подумай, що ви зробили, чого досягли, — заперечила Сил.

Бійня на плато, що тривала цілий день. Він до останку злився зі зброєю та бурями всередині себе. І вбивав — вбивав, щоб захистити світлоокого.

«Він не такий, як інші», — подумав колишній мостонавідник.

А втім, так завжди говорили.

— Я, певне, просто чекаю, — зронив Каладін.

— Чекаєш чого?

— Грому, — стиха промовив той. — Після блискавки обов’язково гримить грім. Буває, не зразу, але неодмінно.

— Я…

Сил спурхнула в повітря й стала навпроти нього, зміщуючись назад синхронно з його ходою. Не летіла — крил у неї не було — і не тріпотіла в повітрі, а просто собі стояла на порожнечі, зміщуючись назад в одному з ним темпі. Складалося таке враження, що звичні закони фізики були їй не писані.

Вона схилила голову набік.

— Не розумію, що ти маєш на увазі. От халепа! Я гадала, наче починаю брати втямки геть усе. Громи? Блискавиці?

— Коли ти спонукала мене воювати, рятуючи Далінара, тобі все одно було боляче, якщо я вбивав — пригадуєш це відчуття?

— Ще б пак.

— От і тут таке саме, — тихенько сказав Каладін і глянув убік.

Він знову стискав ратище надто сильно.

Узявши руки в боки, Сил дивилася на нього й чекала, чи скаже той ще щось.

— Насувається якесь лихо, — промовив зрештою Каладін. — Адже постійно вестися добре не може — не з моїм це щастям і не так влаштоване життя. Мабуть, це якось пов’язане з учорашніми ґліфами на стіні в Далінара. Таке враження, наче вони запустили зворотний відлік.

Спрен кивнула.

— Ти коли-небудь бачила дещо подібне?

— Я щось таке пригадую… — прошепотіла та. — Щось нехороше. Прозрівати майбутнє — не від Гонора, Каладіне. Це щось інше. Щось небезпечне.

Як чудово.

Він нічого більше не казав, і Сил, зітхнувши, спурхнула в повітря, де стала стьожкою світла й полетіла за ним, переміщуючись між поривами вітру.

«Сил казала, що вона — спрен честі, — згадав Каладін. — То нащо ж вона й досі прикидається, граючись із вітрами?»

Треба буде в неї спитати — якщо вона відповість. І якщо взагалі знає відповідь.

***

Поклавши лікті на вишукану кам’яну стільницю, Торол Садеас сплів пальці, роздивляючись Сколкозбройця, увігнаного по центру стола, чиє лезо віддзеркалювало його лице.

Поглинь його Геєна! І коли він устиг постаріти? Садеас уявляв себе молодиком на третьому десятку, а йому вже стукнуло п’ятдесят. П’ятдесят — а бодай їм буря, цим літам! Він випнув підборіддя, оглядаючи меча.

Присяжник. Далінарів Сколкозброєць — вигнутий, немов дуга, з гачкуватим вістрям на кінці й зазублинами біля гарди, що утворювали з першим ансамбль. Наче хвилі, що перекочуються, здибившись над океаном.

Скільки разів йому кортіло цього меча! Тепер це була його власність — але така, яку неначе підмінили. Далінар Холін — збожеволілий від горя і до того морально розчавлений, що битва страшила його — все одно хапався за життя. Цей давній Садеасів друг був наче улюблений сокирогончак, якого вимушено приспали, — аж нá́ тобі: отрута не подіяла, і той знову скавулить під вікном.

Ба гірше: новий власник Присяжника не міг позбутися відчуття, наче Далінар узяв над ним гору.

Двері вітальні відчинилися, й досередини прослизнула Йалай. Тонкошию й широкороту, його дружину ніколи не називали красунею — а після всіх цих довгих років і поготів. Але Садеас тим не переймався. Йалай була найнебезпечнішою жінкою з усіх, кого він знав, а це приваблювало дужче, ніж гарненьке личко.

— Дивлюся, ти тут меблі псуєш, — сказала вона, поглянувши на ввігнаного в центр стільниці Сколкозбройця.

Йалай плюхнулася на кушетку поруч чоловіка, обвила рукою його спину й задерла ноги на стіл.

На людях та була зразкова алетійка, але вдома надавала перевагу зручності.

— Далінар гребе в армію всіх, кого може, — сказала вона. — Скориставшись із такої нагоди, я заслала в його табір іще кілька вивідувачів.

— Солдатів?

— За кого ти мене маєш? Тоді вони аж надто впадали б у вічі: адже за новобранцями пильнуватимуть. А от допоміжна обслуга зяє дірками: там-бо також дослухаються до кличу взяти списи й укріпити боєздатність війська.

Садеас кивнув, так само не зводячи очей із меча. Його дружина вибудувала найразючішу шпигунську мережу у всіх військових таборах. І то найбільше вражало те, що про це не знав майже ніхто. Йалай почухала йому спину, від чого по шкірі побігли мурашки.

— Він оприлюднив ту свою прокламацію, — повідомила жінка.

— Зрозуміло. І як її сприйняли?

— Як ми й очікували. Решта нестямляться від люті.

Садеас кивнув.

— Далінар мав би загинути, але якщо вже він досі живий, то ми принаймні можемо покластися на те, що зашморг у нього на шиї незабаром затягнеться сам собою. — Великий князь примружив очі. — Ціною його смерті я старався відвернути крах королівства. А от тепер вагаюся, чи не було б так ліпше для всіх нас.

— Що?

— Я не створений для цього, серденько, — прошепотів чоловік. — Ці дурні забавки на плато не для мене. Спершу мені їх вистачало, але нині з душі верне. Йалай, я прагну війни, а не багатогодинних марш-кидків у примарній надії на якусь дріб’язкову сутичку!

— Ці «дріб’язкові» сутички приносять нам багатство.

Тому він і терпів їх так довго. Садеас підвівся.

— Мені треба зустрітися з іншими — з Аладаром, Рутаром. Ми маємо роздмухати поміж решти великих князів полум’я невдоволення, розпалити їхнє обурення з Далінарових нововведень.

— І яка наша кінцева мета?

— Йалай, я поверну старі-добрі часи, — промовив князь, поклавши руку на ефес Сколкозбройця. — І знову відчую себе завойовником.

Це було те єдине, що досі тримало його на світі. Прекрасний, незрівнянний Запал від перебування на полі бою та боротьби — справжній чоловік проти справжнього чоловіка. Ризик усім заради винагороди. Придушення й упокорення. Перемога.

Лише тоді він знову почувався молодим.

Це була жорстока правда. Але всі найкращі істини — прості.

Схопивши Присяжника за руків’я, Садеас висмикнув його зі стільниці.

— Далінарові закортіло погратися в державного діяча, й мені це не дивно: той завжди потайки прагнув на братове місце. Але, на наше щастя, як політик він нічого не вартий. Своєю прокламацією він налаштує проти себе решту. Під його натиском великі князі візьмуться за зброю, й королівство розповзеться по швах. І тоді, по коліна в крові та з Далінаровим мечем у руках, я викую зі сліз та полум’я новий Алеткар.

— А що, як Далінар усе-таки доможеться свого?

— Тоді нам, серденько, і знадобляться твої вбивці. — Він випустив Сколкозбройця, і той щез, перетворившись на імлу. — Я заново підкорю це королівство, а відтак надійде черга Я-Кеведу. Адже зрештою мета цього життя — навчати вояків. Я, можна сказати, лише виконую те, що велить сам Господь.

***

Щоб дістатися від казарм до королівського палацу — що його Елгокар почав називати Шпилем — знадобилося близько години, й Каладін мав удосталь часу на роздуми. На свою біду, дорогою він проминув гурт Далінарових лікарів зі слугами, які збирали в полі молочко ма́ківниці на антисептик.

Побачивши їх, Каладін згадав не лише як сам збирав її сік, а й про батька, Ліріна.

«Якби він був тут, — подумав капітан, проходячи повз, — то спитав би, чого я не там, із медиками. Забажав би дізнатися, як же так вийшло, що я, вступаючи на службу до великого князя, не попросився у військові лікарі».

Він, певне, міг би домогтися від Холіна зарахувати в санітари весь Четвертий міст. Каладін навчив би їх зцілювати так само запросто, як і орудувати списом, а Далінар пристав би на таку пропозицію: хороших лікарів і санітарів забагато не буває.

Але йому таке навіть на думку не спало. Ні, він постав перед простішим вибором: або очолити особисту охорону великого князя, або залишити військові табори. Каладін вирішив знову повести своїх людей буремним шляхом. Чому?

Зрештою вони добулися до королівського палацового комплексу, зведеного на схилі великого кам’яного пагорка, в чиїй породі було прокопано підземні ходи. Монарші покої розташовувалися із самого верху, і це означало, що Каладін із командою мали піднятися аж казна-куди.

Доки вони дерлися крутими маршами чогось середнього між гвинтовими сходами й дорогою-серпантином, Каладінові не йшла з голови думка про батька та обов’язок.

— Знаєш, а це трішки несправедливо, — промовив Моаш, коли вони добулися нагору.

Глянувши на решту, Каладін збагнув, що ті зовсім засапалися після довгого підйому, проте сам він машинально всотував Буресвітло й тому дихав рівно.

Командир багатозначно всміхнувся — чим порадував Сил — і обвів поглядом схожі на гроти коридори Шпиля. На вході стояли кілька вартових у блакитних із золотом одностроях Королівської гвардії — самостійного підрозділу, окремого від Далінарової.

— Солдате, — мовив Каладін, кивнувши, до одного з них — світлоокого невисокого рангу.

Сам він переважав таких, як цей — але за званням, а не в суспільній ієрархії. Новоспечений капітан не зовсім розумів, як усе це перекладалося на військову субординацію.

Той зміряв капітана поглядом від голови до ніг.

— Я чув, наче ти, фактично, самотужки оборонив моста від сотень паршендійців. Як ти цього досяг?

Він не тільки тикав Каладінові, а й не додав звертання «сер», хоч і мав би.

— Якщо тобі цікаво, — гаркнув ззаду Моаш, — можна й показати. Віч-на-віч.

— Цить! — утрутився Каладін, зиркнувши на підлеглого. А відтак знову обернувся до солдата й пильно глянув йому у вічі: — Мені просто поталанило та й годі.

— Що ж, буває й таке, — відказав вартовий.

Каладін очікувально мовчав.

— …сер, — додав зрештою солдат.

Капітан махнув своїм людям, і вони пройшли повз світлооких вартових.

Зсередини палац освітлювали сфери в настінних бра — сапфірові й діамантові впереміш, щоб сяйво виходило блакитнувато-білим — і це було маленьким, але разючим нагадуванням про те, як сильно все змінилося. Мостонавідників і близько не підпустили б туди, де зі сферами обходилися так недбало.

Каладін іще не бував у Шпилі — досі він здебільшого охороняв Далінара безпосередньо у військовому таборі. Проте капітан завдав собі клопоту вивчити плани палацу й тому знав шлях нагору.

— Навіщо ти мене так присадив? — зажадав відповіді Моаш, порівнявшись із Каладіном.

— Тому що ти повівся неправильно, — пояснив командир. — Моаше, тепер ти на службі. І маєш навчитися чинити по-солдатськи. А це означає не провокувати сутичок.

— Келе, я не збираюсь розшаркуватися та плазувати перед світлоокими. Все — з мене годі.

— Плазувати тебе ніхто й не примушує — але стежити за язиком ти повинен. Четвертий міст вищий від дріб’язкових сварок і чвар.

Моаш відстав, але Каладін не мав сумніву, що в тому й досі тліло обурення.

— От дивина, — зауважила Сил, знов опустившись Каладінові на плече. — В нього такий сердитий вигляд.

— Коли я очолив мостонавідників, — тихенько сказав він, — вони були тваринами в клітках, яких побоями примусили до покори. Я повернув їм волю до боротьби, проте вони так само залишалися в звіринці. Але тепер двері кліток відчинено. Тож Моашеві й решті знадобиться час на адаптацію.

Але вони впораються. Ще протягом останніх тижнів у мостонавідній команді вони навчилися діяти по-військовому точно й дисципліновано — стояли по струнці, доки їхні кривдники проходили настилом, і ніколи й словом не взяли тих на глузи. Дисциплінованість стала їхньою зброєю.

Його люди стануть справжніми солдатами. А втім, ні — вони вже ними були. Просто тепер їм треба було навчитися, як діяти, не переборюючи гніту Садеаса.

Моаш знову наздогнав Каладіна й шепнув:

— Вибач. Ти маєш рацію.

Той усміхнувся — цього разу щиро.

— Я не вдаватиму, наче вони мені не осоружні, але й не забуватиму про коректність, — повів далі Моаш. — На нас покладено обов’язок, і ми виконаємо його як належить. Ретельніше, ніж дехто очікує. Адже ми — Четвертий міст.

— Молодець, — похвалив його капітан.

З Моашем ставало чимраз важче в міру того, як Каладін дедалі більше йому довіряв. Решта здебільшого ідеалізували свого командира, але цей чоловік зробився йому майже другом — ближчого приятеля Каладін не мав, відколи його лоб затаврували.

Із наближенням до королівської конференц-зали коридор ставав на диво багато оздобленим. На стінах навіть пишалися різьблені барельєфи Вісників, що їх через належні проміжки прикрасили осяйними самоцвітами.

«Що далі, то більше схоже на місто, — зауважив подумки Каладін. — Скоро ця споруда може стати не польовим, а справжнім королівським палацом».

На вході до конференц-зали стояв Шрамм зі своїми людьми.

— Доповідай, — неголосно наказав Каладін.

— Ранок минув тихо, — сказав той, — і хвала Всемогутньому.

— На сьогодні ти вільний, — відповів командир. — Доки триватиме нарада, повартую я, а пообіді мене змінить Моаш. Увечері я знову повернуся, а ти зі своїми тим часом поспіть — вам заступати в нічну зміну, що триватиме до завтрашнього ранку.

— Слухаю, сер, — сказав Шрамм, салютуючи.

Він зібрав своїх людей і рушив до виходу.

З підвітряного боку зала за дверима була оточена великими вікнами. Відчинені віконниці не застували огляду, а підлогу прикрашав пухнастий килим. Каладін іще ніколи тут не бував, а на планах палацу — з міркувань монаршої безпеки — було позначено лише головні коридори та ще проходи крізь приміщення для слуг. Конференц-зала мала додаткові двері — які, ймовірно, вели на балкон — але вхід-вихід був тільки один, із коридору.

Всередині обабіч нього стояли ще двоє гвардійців у блакитно-золотих одностроях. Коло столу для засідань походжав узад-уперед сам король, який мав довшого носа, ніж той, що зображували на портретах.

Далінар розмовляв із Її Світлістю Навані — елегантною дамою із сивиною у волоссі. У військовому таборі тільки й плескали б язиками, що про скандальні стосунки між дядьком та матір’ю короля, але Садеасова зрада заступила цю сенсацію.

— Моаше, — сказав Каладін, показуючи пальцем. — Перевір, куди ведуть он ті двері. Марте й Ете — ви вартуєте на вході, в коридорі. Без нашого дозволу не впускати нікого, крім великих князів.

Моаш не вклонився, а відсалютував королю, й перевірив двері, які справді вели на балкон, котрий Каладін зауважив іще знизу. Він облямовував це найвище приміщення по периметру.

Далінар спостерігав, як виконують свої обов’язки його охоронці. Зустрівшись із ним поглядами, Каладін віддав князеві честь. Він не підведе його знову — як-от напередодні.

— Дядьку, я не впізнаю цих охоронців, — роздратовано зауважив король.

— Вони новенькі, — пояснив Далінар. — На цей балкон ніяк інакше не дістатися, солдате: там чи не сотня футів до землі.

— Добре, що ви попередили, — промовив Каладін. — Дрегі, давай на балкон до Моаша. Зачиніть двері й пильнуйте.

Той кивнув і метнувся виконувати наказ.

— Я ж тільки-но сказав, що ззовні туди не залізти, — втрутився Далінар.

— Тож саме звідти, сер, я, за потреби, й спробував би проникнути досередини, — відказав капітан.

Великий князь на це лише всміхнувся.

А от король закивав:

— Так, правильно… правильно.

— Ваша Величносте, чи має ця кімната інші входи? — поцікавився Каладін. — Може, потайні, замасковані?

— Якби й були, то я не хотів би, щоб сторонні знали про них, — відказав Елгокар.

— Моїм людям не вбезпечити цієї зали, якщо вони не знають, де вартувати. Якщо тут є секретні переходи, то саме вони й становлять найбільшу загрозу. Повідомивши про них мені, ви можете бути певні, що їх охоронятимуть лише мої офіцери.

Король якусь мить удивлявся в Каладіна, а відтак обернувся до дядька.

— А він мені до вподоби. Чому він не очолив твоєї варти ще хтозна-коли?

— Нагоди не випадало, — відказав Далінар, вивчаючи капітана очима, з яких прозирали вдумливість і вагомість.

Князь підійшов і, поклавши руку Каладінові на плече, відвів його осторонь.

— Стривай-но! Що це на ньому — капітанські знаки розрізнення? — долинув ззаду голос короля. — На темноокому? Відколи таке повелося?

Далінар удав, що не чує, і натомість відвів Каладіна до бічної стіни.

— Король, — півголосом почав великий князь, — дуже боїться найманих убивць. І ти маєш про це пам’ятати.

— Сер, здорова обережність полегшує роботу його охоронцям, — зауважив на це Каладін.

— Я назвав би це не «здоровою обережністю», а параноєю, — відказав Далінар. — І чому ти називаєш мене «сер»? Зазвичай до мене звертаються «Ваша Ясновельможносте».

— Якщо накажете, я так і чинитиму, сер, — промовив Каладін, не відводячи погляду. — Хоча таке звертання до безпосереднього командувача не суперечить уставу — навіть якщо той світлоокий.

— Так, але я — великий князь.

— Щиро кажучи… — почав начальник охорони. Він не спитав у Далінара дозволу: той чоловік призначив його на таку посаду, яка, на Каладінову думку, передбачала певні привілеї — ну а якщо він помиляється, то нехай його виправлять. — Кожен із тих, кого я називав «ясновельможним», мене зрадив. А дехто з тих, до кого я звертався «сер», і досі користується моєю довірою. Тож, сер, саме у друге звертання я вкладаю шанобливіший зміст.

— Дивний ти, синку.

— Бо «нормальні» лежать тепер мертві в проваллях, сер, — стиха відказав Каладін. — Садеас про це подбав.

— Гаразд, вистав свої пости на балконі, але подалі, осторонь — там, де вони не підслухають через вікно.

— Сам я також тоді зачекаю з рештою в коридорі, — сказав капітан, зауваживши, що двійко членів Королівської охорони вже вийшли крізь двері.

— Такого наказу ти не отримував, — заперечив на це Далінар. — Вартуй на вході — але зсередини. Я хочу, щоб ти чув, що ми плануємо. Але гляди, щоб почуте не вийшло за стіни цієї кімнати.

— Слухаю, сер.

— На засідання прибудуть іще четверо людей, — пояснив ситуацію князь. — Мої сини, генерал Хал і його дружина, Її Світлість Тешав. Їх пропусти, а будь-кому іншому вхід заборонено, аж доки не завершиться нарада.

Далінар відійшов і продовжив розмову з королевою-матір’ю. А Каладін розставив на пости Моаша й Дрегі, а відтак пояснив Мартові з Етом, кого пропускати. Доведеться йому пізніше повправлятися, як із цим бути. Бо кажучи «і більше нікого» світлоокі насправді не мали цього на увазі в буквальному сенсі. Йшлося приблизно про таке: «А якщо ти впустиш когось іншого, моли Всемогутнього, щоб я схвалив твоє рішення, бо інакше наживеш біди».

Відтак Каладін зайняв свій пост біля зачинених дверей, розташувавшись під стіною з різьбленою панеллю. Та була з якоїсь рідкісної деревини, що її капітан не зміг розпізнати. «Така панель, мабуть, коштує стільки, що я й за все життя не зароблю», — майнуло в думці.

Прибули княжичі Холіни — Адолін і Ренарін. Першого Каладін бачив на полі битви, хоча без Сколкозбруї хлопець мав інакший вигляд. Солідності поменшало, а от зіпсутості та претензійності побільшало. Так, на ньому, як і на решті, був однострій, але на ґудзиках пишалося гравірування, а чоботи… Словом, із дорогезного вепрмантину й без найменшого сліду носіння. Новісінькі й, мабуть, куплені за шалені гроші.

«А проте він заступився за ту жінку на торжищі, — заперечив собі Каладін, згадавши їхню зустріч багатомісячної давнини. — Не забувай і про це».

Що ж до Ренаріна, то його він не міг розкусити. Той молодик — можливо, старший за самого Каладіна, але точно не на вигляд — носив окуляри й тінню ходив за братом. Його тонкі кінцівки та ніжні пальці зроду не знали битви або справжньої роботи.

Сил метушилася залою, зазираючи в усі закапелки, шпарини та вази. Її увагу привернуло прес-пап’є на столі для стенографісток біля королівського крісла, і вона потицяла пальчиком у його кришталеву масу з дивною крабоподібною істотою, що застигла всередині. Що то в неї — невже крила?

— Хіба він не має почекати за дверима? — спитав Адолін, кивнувши в бік Каладіна.

— Наші дії тягнуть за собою безпосередню небезпеку для мене, — мовив Далінар, склавши руки за спиною. Він не дивився ні на сина, ні на охоронця. — Тож я хочу, щоб він знав усі деталі. Це може виявитися важливим для виконання його обов’язків.

Адолін підійшов до батька й, узявши того за руку, стишеним голосом — але таким, що Каладін усе одно почув, — промовив:

— Ми з ним заледве знайомі.

— Адоліне, ми мусимо хоч комусь довіряти, — відказав Далінар звичним тоном. — Якщо в цілій армії і є бодай одна людина, яка гарантовано не працює на Садеаса, то це он той вояк.

Князь обернувся й глянув на капітана, знову вивчаючи його поглядом своїх бездонних очей.

«Далінар не бачив, що я витворяв із Буресвітлом, — із натиском сказав собі Каладін. — Він був, фактично, не при пам’яті. Йому нічого не відомо.

Адже так?»

Адолін нервово змахнув руками, але відійшов у протилежний кінець зали й буркнув щось братові. Тож Каладін залишився на місці, вартуючи у звичній стійці «вільно, по-парадному». «Так, зіпсутий хлопчисько і є».

Генерал, який прибув невдовзі по тому, виявився моторним голомозим чоловіком із прямою спиною й світло-жовтавими очима. Його дружина Тешав мала змарніле обличчя, а її волосся пістрявіло білявими пасмами. Саме вона зайняла місце за письмовим столом, до котрого Навані навіть не підійшла.

— Доповідайте, — наказав від вікна Далінар, щойно за двійком новоприбулих зачинилися двері.

— Гадаю, ви й так знаєте, що почуєте, Ваша Ясновельможносте, — почала Тешав. — Князі палають гнівом. Вони ж бо щиро сподівалися, що ви передумаєте й скасуєте свою прокламацію, — тож її оприлюднення розбурхало пристрасті. Публічну заяву зробив лише великий князь Гатам: він має намір — цитую — «переконати короля звернути з цього нерозсудливого й безвідповідального шляху»…

Король зітхнув і повалився в крісло. За ним негайно сіли Ренарін і генерал. Адолін теж опустився на стілець, але не так охоче.

А Далінар так і залишився стояти, дивлячись у вікно.

— Дядьку? Ти чув, як вони реагують? — спитав Елгокар. — Добре, що ти поки не довів свій задум до кінця. Бо якщо Кодекс стане обов’язковим до виконання під загрозою конфіскації майна, спалахне бунт.

— Це неодмінно буде зроблено, — відказав той. — Я вже й так вагаюся, чи не варто було оголосити про всі нововведення зразу. Якщо в тебе вп’ялася стріла, інколи буває краще висмикнути її одним ривком.

Власне, якщо таке сталося, найліпше залишити стрілу в тілі, доки не отримаєш медичної допомоги. Адже та нерідко не дає стекти кров’ю, й завдяки цьому поранений виживає. А втім, тут, певне, мало сенс промовчати, щоб не породжувати сумнівів у словах великого князя.

— Буря забирай, ну й метафори в тебе, дядьку! — сказав король, витираючи обличчя хустинкою. — Невже не можна висловлюватися делікатніше? Я вже й так боюся не дотягнути до наступного тижня.

— Ми з твоїм батьком переживали й гірші часи, — присоромив його Далінар.

— Але тоді ви мали союзників! Троє князівств були на вашому боці, проти — всього шість, та й ті ніколи не виступали єдиним фронтом.

— Якщо великі князі об’єднаються проти нас, — утрутився генерал Хал, — то нам у жодному разі не встояти. Ми не матимемо вибору, окрім як скасувати прокламацію, а це суттєво ослабить престол.

Король відкинувся у кріслі й схопився за голову.

— Єзерезе милий — та це ж буде катастрофа…

Каладін звів брову.

— Ти з ним не згоден? — запитала Сил, підлетівши до нього в подобі жмуточка тріпотливих листочків.

Коли її голос долинав із таких іпостасей, це якось бентежило. Решта присутніх її, звісно ж, не чули й не бачили.

— Не в тім річ, — шепнув Каладін. — Ця прокламація здійме справжнісіньку бурю. Я просто гадав, наче король… ну… не такий скиглій.

— Нам треба забезпечити собі надійних союзників, — сказав Адолін. — Створити коаліцію. Садеас згуртує один центр сили, а ми — на противагу йому — інший.

— Розколовши королівство надвоє? — втрутилася Тешав, хитаючи головою. — Не думаю, що громадянська війна посприяє зміцненню трону. А надто та, в якій ми навряд чи переможемо.

— Це може стати кінцем Алеткару як єдиного королівства, — погодився генерал.

— Алеткару як єдиному королівству кінець настав не одне століття тому, — тихо промовив Далінар, дивлячись у вікно. — Те, що ми створили, — не Алеткар: адже той означав справедливість. Ми лишень діти, які доношують батькового плаща.

— Але дядьку, — заперечив король, — навіть цей Алеткар кращий, ніж нічого. Ти ж сам сказав: ми століттями не мали й такого! Якщо ми дамо маху і той розколеться на десять князівств, що погрузнуть у війнах, це перекреслить усі батькові старання!

— Твій батько старався не заради цього, синку, — заперечив Далінар. — Ці ігри на Розколотих рівнинах, цей огидний політичний фарс — не до такого прагнув Ґавілар. Гряде Вічновій…

— Що? — перепитав Елгокар.

Далінар зрештою відвернувся від вікна й, підійшовши до решти, поклав руку на плече Навані.

— Ми знайдемо спосіб домогтися свого — або в Геєну цьому королівству й дорога! Але цирку я більше не потерплю!

Каладін схрестив руки на грудях і стукнув себе пальцем по ліктю.

— Далінар поводиться, наче король, — шепнув він самими губами — так тихо, що розчула тільки Сил. — І так само чинять усі решта.

Побачене стривожило капітана. Саме так чинив Амарам — захоплював владу, де тільки міг, навіть якщо вона належала іншим.

Навані звела очі на Далінара й поклала свою здійняту долоню поверх його. Висновуючи з цього жесту, жінка заздалегідь погоджувалася з усім — хай що той планував.

А от король не квапився з висновками й тихенько зітхнув.

— Дядьку, в тебе вочевидь є певний план. Що ж — тоді кажи, як маєш. Бо цей театр починає стомлювати…

— Чого я хочу насправді, то це віддухопелити їх усіх до безтями, — щиро визнав Холін. — Саме так я чиню з новобранцями, якщо ті не хочуть виконувати накази.

— Гадаю, тобі буде важкувато відшмагати великих князів, немов неслухів, дядьку, — сухо промовив монарх, не знати чому машинально потираючи груди.

— Треба роззброїти їх, — мимоволі вихопилося в Каладіна.

Очі всіх присутніх звернулись до нього, а Її Світлість Тешав насупилася — неначе охоронець не мав права розмовляти. А втім, так воно, певне, й було.

Але Далінар кивнув у його бік:

— Солдате? Маєш пропозицію?

— Перепрошую, сер. І ви даруйте, Ваша Величносте, — сказав Каладін. — Це я до того, що коли взвод завдає клопоту, то його розформовують. Найперше, що треба зробити — ізолювати горе-вояк, розкидавши по кращих загонах. Але тут такої тактики, гадаю, не застосувати.

— Не знаю, як можна вбити клин поміж великими князями, — погодився Далінар. — І сумніваюся, що мені до снаги перешкодити спілкуванню між ними. Якби ми перемогли в цій війні, їх можна було б ізолювати, поклавши на кожного різні обов’язки й відіславши в різні місця, а потім обробляти поодинці. Але наразі ми тут, як у пастці.

— Що ж, тоді треба вдатися до наступного кроку — роззброєння, — мовив Каладін. — Порушників дисципліни легше контролювати, якщо примусити їх здати списи. Це деморалізує їх: адже ті знову почуваються, неначе новобранці. Тож чи не можна певним чином залишити їх без армій?

— Боюся, що ні, — відповів Далінар. — Солдати присягали на вірність не безпосередньо короні, а великим князям — і лише ті складали обітницю алетійському трону. Хоча мислиш ти у правильному напрямку.

Тут він міцніше взяв Навані за плече.

— Останні два тижні, — сказав Далінар, — я все намагався збагнути, як підступитися до цієї проблеми. Нутром чую, що мені треба поставитися до великих князів — та що там: до всього світлоокого населення Алеткару — наче до новобранців, яких варто вимуштрувати.

— Він прийшов із цим до мене, і ми мали розмову, — підхопила Навані. — Хай як цього кортить Далінарові, а понизити їх до рангу, котрим можна попихати, насправді не вийде. Тож натомість нам би ввести їх в оману: нехай би вони думали, що в разі непокори зостануться ні з чим.

— Від прокламації вони оскаженіли — от і добре, — сказав Далінар. — Саме цього мені й треба. Нехай подумають про цю війну, про своє місце тут, нехай згадають про вбитого Ґавілара. Якщо я підштовхну їх до солдатських учинків — навіть якщо вони спочатку здіймуть проти мене зброю — тоді, можливо, їх і вийде переконати. Я вмію розмовляти із солдатами. А ще, безвідносно до цього, важливу роль відігрá́є погроза, що я позбавлю їх влади та сили, якщо вони зловживатимуть ними. І для початку, як і пропонує капітан Каладін, їх треба роззброїти.

— Роззброїти великих князів? — не повірив власним вухам король. — Що це за маячня?

— Ні, не маячня, — заперечив Далінар, посміхаючись. — Позбавити їх армій нам зась, але управу на них ми знайдемо. Адоліне, я маю намір відімкнути той замóк на твоїх піхвах.

Княжич на мить насупився, осмислюючи почуте, а відтак його обличчя розколола широченна усмішка:

— Тобто, я знову зможу битися на дуелях? Ти це серйозно?

— Так, — відказав йому батько і обернувся до короля: — Я дуже довго не дозволяв синові брати участь у поєдинках, оскільки під час війни Кодекс забороняє дуелі між офіцерами. Але водночас я що далі, то чіткіше усвідомлював, що решта не сприймають цю кампанію як воєнну — для них це всього-на-всього гра. Тож час дозволити Адолінові зітнутися з іншими тутешніми Сколкозбройними на офіційних турнірах.

— Щоб він принизив їх? — не зрозумів Елгокар.

— Річ не в приниженні, а в тому, що вони залишаться без Сколків. — Далінар пройшов у саму гущу тих, хто сидів на стільцях. — Здійнявши бунт, великим князям доведеться непереливки, якщо всі армійські Сколкозбройці й Сколкозбруї будуть наші. Адоліне, я хочу, щоб ти викликá́в чужих Сколкозбройних на поєдинки честі, де призом стануть Сколки переможеного.

— Вони на це не підуть і відмовляться від турнірів, — заперечив генерал Хал.

— Доведеться подбати, щоб не відмовилися, — сказав Далінар. — Їх треба якось примусити до участі в поєдинках. Може, присоромити, взяти на глузи? Останнє, гадаю, було б легше, якби ми вивідали, куди подівся Дотепник.

— А що як хлопчина зазнáє поразки? — спитав генерал. — Цей план видається занадто непрогнозованим.

— Поживемо — побачимо, — відказав великий князь. — Це лише частина того, що ми зробимо: менша — але водночас і найпомітніша. Адоліне, від усіх тільки й чути, який ти вправний дуелянт, а сам ти без кінця-краю докучав мені проханнями послабити заборону. В армії тридцять Сколкозбройних, як не рахувати наших. Тобі до снаги перемогти аж стількох?

— От іще, — мовив Адолін, широко усміхаючись. — Та я навіть не спітнію, якщо розпочну із самого Садеаса.

«Він не лише зіпсутий, а й самовпевнений», — подумав Каладін.

— Ні, — заперечив на це його батько. — Садеас не прийме особистого виклику, хоча зрештою наша ціль — звалити саме його. Але почати доведеться з другорядних Сколкозбройних.

Решта присутніх здавалися збентеженими — зокрема і Її Світлість Навані, яка підібгала вуста й поглянула на Адоліна. Далінарів план їй, може, й імпонував, але вона була не в захваті від думки, що її племінник битиметься на дуелях.

Проте вголос цього не сказала.

— Як Далінар уже зазначав, — промовила натомість королева-мати, — це лише частина нашого плану. Будемо сподіватися, що Адолінові поєдинки довго не протривають: адже вони здебільшого покликані вселити страх і посіяти паніку, що дасть нам змогу натиснути на деякі фракції саботажників. Проте основну частину зусиль ми маємо спрямувати на комплексні й рішучі заходи з налагодження політичних зв’язків із тими, кого можна прихилити на свій бік.

— Ми з Навані працюватимемо над роз’ясненням великим князям переваг від по-справжньому монолітного Алеткару, — сказав Далінар, киваючи. — Хоча Прародитель бур свідок, що я не так певен своїх політичних талантів, як Адолін — свого хисту дуелянта. Але іншого виходу немає і обирати не доводиться. Якщо мій син буде бичем, я маю стати калачем.

— Дядьку, вони підішлють убивць, — стомлено заперечив король. — Я не згоден із Халом і сумніваюся, що Алеткар негайно розпадеться. Великим князям зрештою сподобалася ідея перебувати у складі єдиного королівства. Але водночас їм до вподоби змагальність, радість суперництва та яхонтосерця. Тож вони підішлють убивць. Спершу тихцем і, ймовірно, не по твою й мою душі, а до членів наших родин. Садеас і решта спробують завдати нам болю, щоб змусити відступитися. Ти ладен ризикнути заради цього своїми синами? А як щодо моєї матері?

— Еге, маєш рацію, — відказав Далінар. — Я про це якось… але так. Це в їхньому стилі.

У його тоні Каладінові вчувалося каяття.

— Ти й досі не бажаєш відступати від свого плану? — спитав Елгокар.

— Я не маю вибору, — відповів його дядько.

І, відвернувшись, знову підійшов до вікна. Він дивився на захід — углиб континенту.

— Тоді скажи мені принаймні от що, — мовив король. — Яка кінцева мета усіх цих зусиль? До чого ти прагнеш? Яким хочеш побачити Алеткар за рік — якщо він, звісно, переживе такі потрясіння?

Спершись долонями на масивне кам’яне підвіконня, Далінар дивився назовні — так, наче прозирав щось, невидиме решті.

— Я хочу, щоб він став таким, як був, небоже, — державою, здатною встояти під натиском бур, королівством світла, а не пітьми. Я прагну по-справжньому монолітного Алеткару, чиї великі князі — вірні трону й чинять по справедливості. Скажу тобі більше. — Він постукав по підвіконню. — Я маю намір відродити Променистих лицарів.

Від подиву Каладін заледве ратища не зронив. На щастя, решті було не до нього — присутні посхоплювалися з місць, витріщаючись на князя.

— Променистих? — перепитала Її Світлість Тешав. — Чи при своєму ви розумі? Ви збираєтеся перезаснувати секту зрадників, які віддали нас на поталу Спустошувачам?

— Батьку, твій план загалом непоганий, — промовив Адолін, ступивши вперед. — Знаю, що ти багато думаєш про Променистих, але… тобі вони здаються не такими, як решті. Якщо ти оголосиш про своє бажання перетворити їх за взірець, нічого доброго з цього не вийде.

А король лише застогнав і затулив обличчя руками.

— Щодо них панує хибне уявлення, — відказав Далінар. — Та все одно навіть сама воринська церква визнає�́, що перші Променисті — породження Вісників — були свого часу бастіоном моралі та справедливості. Треба нагадати народу, що Променисті як лицарський орден відстоювали дещо величне. Бо інакше не було б ніякого «гріхопадіння», як його називають перекази.

— Але навіщо? — допитувався Елгокар. — Із якою метою?

— Бо я повинен це зробити. — Далінар позволікав. — Я поки й сам не зовсім певен навіщо. Але мені так веліли. Щоб захиститися й підготуватися до того, що гряде — якоїсь бурі. Можливо, йдеться всього-на-всього про бунт із боку решти великих князів. Сумнівно, але хто його знає…

— Батьку, — сказав Адолін, кладучи руку йому на плече, — все це дуже добре, і ти, мабуть, зміг би змінити популярні уявлення щодо сутності Променистих, але… Присягаюся душею Ішара! Вони вміли те, що нам не до снаги. Посвячення в Променисті не надасть чудо-здібностей — як-от у переказах — звичайній людині…

— Суть Променистих не зводилася до їхніх умінь, — парирував той. — Ішлося про ідеали — про ті ідеали, яких сьогодні бракує. Нам, може, й не зрівнятися з прадавніми Приборкувачами сплесків — себто з їхніми здібностями — але ми можемо наслідувати Променистих в іншому. Я ухвалив для себе це рішення, і навіть не намагайтеся відмовити мене.

Проте решта присутніх не здавалися переконаними.

Каладін примружив очі. То Далінар знав про його здібності? А чи таки не знав? Присутні перейшли до приземленіших предметів — як виманити Сколкозбройних на герць з Адоліном і як забезпечити патрулювання прилеглої території. Далінар сприймав безпеку у військових таборах як необхідну передумову реалізації свого плану.

Зрештою нарада завершилася. Більшість присутніх подалася виконувати отримані накази, а Каладін усе розмірковував про Далінарові слова, які стосувалися Променистих. Сам цього не розуміючи, князь дуже точно схопив їхню суть. У Променистих лицарів справді були ідеали: вони навіть уживали такий самісінький термін — П’ять ідеалів або Безсмертні слова.

«Важить життя, а не смерть, — подумки процитував Каладін, бавлячись із витягнутою з кишені сферою, — важить сила, а не слабкість, важить шлях, а не прибуття». Сукупно ці слова становили Перший ідеал. Він досить туманно уявляв собі їхній зміст, проте нерозуміння не завадило йому осягнути Другий ідеал Вітробігунів — обітницю захищати тих, хто не здатен захиститися самотужки.

Решту три Сил уперто не розголошувала. Мовляв, як буде треба, він і сам їх дізнається. Або не дізнається — і тоді не просунеться далі.

А чи хотів він просуватися? Щоб стати ким? Щоб долучитися до лав Променистого лицарства? Каладін не шукав чужих ідеалів як дороговказів для свого життя. Він прагнув тільки вціліти, аж тут опинився на шляху, що ним століттями не ступала жодна людина, і який міг перетворити його на предмет ненависті або поклоніння по всьому Рошару. Стільки уваги…

— Солдате? — звернувся до нього великий князь, зупинившись біля дверей.

— Сер.

Капітан випростався й відсалютував. То було приємне відчуття — тягнутися в струнку, коли знайшов своє місце. От тільки складно було сказати, звідки бралася ця приємність: від згадок про любе його серцю старе-добре життя, а чи від жалюгідного інстинкту сокирогончака, який знову відчув на собі повідок?

— Мій небіж мав рацію, — сказав Далінар, дивлячись услід королю, який зникав углибині коридору. — Решта можуть учинити замах на мою родину. Це в їхньому стилі — так вони мислять. Тож мені знадобляться охоронні загони, які повсякчас вартуватимуть моїх синів і Навані. Вкомплектуй їх найкращими кандидатами.

— Сер, у мене всіх людей — дві дюжини, — відказав Каладін. — Цього не вистачить для повноцінних охоронних команд, які могли б цілодобово захищати всю вашу четвірку. Незабаром я маю підготувати поповнення, але ж сам лише спис у руках не робить із мостонавідника вояка, не кажучи про годящого охоронця.

Князь заклопотано кивнув і потер підборіддя.

— Сер?

— Критичний некомплект особового складу не тільки в тебе, солдате, — сказав Далінар. — Садеасова зрада коштувала моєму табору багато людей — і то дуже хороших. А тепер мені встановлено крайній термін — шістдесят із хвостиком днів…

Каладін відчув, як його продирає мороз: великий князь сприйняв число, яке виявив надряпаним на стіні, надзвичайно серйозно.

— Капітане, — неголосно сказав Холін. — Мені потрібен кожен дужий чоловік, якого лишень вийде знайти. Я маю муштрувати їх, відновлювати військо й готуватися до бурі. А щоб отримати бойовий досвід, їм слід здійснювати вилазки на плато і битися з паршенді.

Гм, а Каладін тут до чого?

— Ви ж обіцяли, що від нас не вимагатимуть участі у битвах на плато?

— І я дотримаю своєї обіцянки, — запевнив Далінар. — Але Королівська гвардія налічує двісті п’ятдесят вояків — уключно з кількома останніми боєздатними офіцерами, які знадобляться мені, щоб командувати новобранцями.

— Ви це до того, що мені доведеться охороняти не тільки вашу родину, еге ж? — запитав Каладін, відчуваючи, як йому на плечі лягає новий тягар. — Ідеться про намір перекласти на мій загін іще й функції королівської охорони?

— Так, — відповів великий князь. — Поступово, але запевно. Мені потрібні ті люди. А до того ж я вважаю неправильним зберігати осібність обох охоронних служб. З огляду на ваше минуле, в мене таке відчуття, що твої люди, найімовірніше, не містять ворожих агентів. Нехай стане тобі відомо, що деякий час тому на королівське життя, можливо, було скоєно замах. Хто за ним стояв, я наразі не виявив, але мене непокоїть, що в цьому міг бути замішаний дехто з його охоронців.

Капітан охнув:

— Що трапилося?

— Ми з Елгокаром полювали на прірводемона, — пояснив йому Далінар. — Так от під час тієї ловитви, у вирішальний момент, королівська Сколкозбруя мало не відмовила. Як виявилося, багато самоцвітів, що забезпечують її живлення, було підмінено на дефектні, які мали тріснути, не витримавши напруги.

— Я мало що тямлю в Збруях, сер, — зізнався Каладін. — А не могло бути так, що ті самоцвіти вийшли з ладу самі, а не внаслідок саботажу?

— Могло — але ймовірність цього невелика. Я хочу, щоб твої люди позмінно — чергуючись із Королівською гвардією — охороняли Елгокара й монарший палац, знайомлячись із ним і приміщенням. Мостонавідники матимуть змогу підучитися в досвідчених охоронців, а я паралельно відбиратиму з-поміж тих потрібних мені офіцерів, щоб перекинути на муштрування новобранців.

За кілька найближчих тижнів ми з’єднаємо вас у єдиний загін. Командиром я призначу тебе. А в міру перетворення решти мостонавідників на боєздатне поповнення, ми замінимо ними гвардійців, перевівши тих на службу до війська. — Князь глянув Каладінові в очі. — Впораєшся, солдате?

— Так точно, сер, — відказав капітан, хоч і почасти внутрішньо панікуючи. — Буде зроблено.

— От і добре.

— Сер, дозвольте пропозицію. Ви сказали, що збираєтеся розширити зону патрулювання за межі військових таборів, щоб охопити пагорби, прилеглі до Розколотих рівнин?

— Так. Адже там аж кишить розбійниками, хоча це тепер алетійська земля, яка має жити за законами Алеткару.

— Мені треба вимуштрувати тисячу вояків, — сказав Каладін. — Якби ви дозволили нам патрулювати ту територію, це, певне, посприяло б їхньому перетворенню на солдатів. Я б відрядив туди досить великі сили, щоб дати розбійникам зрозуміти: колишня вольниця закінчилася. Такий крок, можливо, змусив би декого з них відступити — а мої люди й у бою побували б, й особливих втрат не понесли.

— Гаразд. Патрулями командував генерал Хал, але тепер він мій перший заступник і потрібен для іншого. Навчай своїх людей, бо кінцевою метою тієї тисячі буде патрулювання шляхів сполучення між Рівнинами й Алеткаром, а також доріг до портів на півдні та сході. Мені знадобляться роз’їзди, які шукатимуть ознак розбійницьких вертепів і приходитимуть на допомогу пограбованим караванам. А ще потрібна конкретика щодо рівня активності лиходіїв і серйозності загрози від них.

— Сер, я подбаю про це особисто.

Буря забирай! Та коли ж він усе це робитиме?

— Гаразд, — відказав Далінар і вийшов із зали.

Великий князь тримав руки за спиною, неначе занурений у задуму. Ет, Март і Моаш рушили йому вслід, як і наказував Каладін. Далінара повсякчас охоронятимуть двоє або й — по змозі — троє людей. Свого часу він сподівався довести їхню чисельність до чотирьох чи п’яти, але буря забирай — тепер, зі стількома «підопічними» це було неможливо.

«Що він за людина?» — спитав себе подумки Каладін, проводжаючи поглядом Далінарову постать. У таборі в нього зразковий лад, а «короля», як добре знав капітан, «грає почет»: скажи мені, хто твої підлеглі, і я скажу, хто ти.

А втім, доладний табір і дисципліновані солдати можуть бути і в тирана. Цей чоловік, Далінар Холін, посприяв об’єднанню Алеткару — і то бредучи по коліна в крові. А тепер… тепер він тримався, наче король, хоча справжній монарх сидів у тій-таки залі.

«Він хоче відродити Променистих лицарів», — майнуло в думці. Звичайним зусиллям волі такого не досягти.

Хіба що в Далінара Холіна з’явиться помічник.

6. Жахлива погибель

Ми й подумати не могли, що поміж наших рабів ховаються шпигуни паршендійців. Я мала би передбачити й це також.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесан, 1174

Шаллан знову сиділа на ящику біля борту, але цього разу з капелюшком на голові, в плащі поверх сукні та з рукавичкою на вільній руці (адже захищена, звісно, ховалася всередині рукава).

Тут, у відкритому океані, холоднеча була неймовірна. За словами капітана, далеко на півдні той, власне кажучи, замерзав. Для неї це звучало майже фантастично — от би поглянути. Холодної зими в Я-Кеведі вона вряди-годи бачила сніг із льодом — але щоб цілий океан? Ну й дивина.

Вона спостерігала за спреном, якого назвала Фрактал, і затягнутою в рукавичку правицею робила нотатки. Зараз той саме піднявся над поверхнею палуби, згорнувшись у клубок чорноти, чиї нескінченні лінії звивалися так, що в неї ніяк не виходило відтворити їх на площині альбомного аркуша, і дівчина натомість вдавалася до словесних описів і супровідних замальовок.

— Їжа, — озвався Фрактал голоском, який неначе гудів, вібруючи, коли той говорив.

— Так, — відказала Шаллан. — Їсти їжу.

Вона взяла на таці поруч себе невеличкий лімаплід і, поклавши його до рота, розжувала та проковтнула.

— «Їсти», — повторив за нею Фрактал. — Ти… класти їжа… в себе.

— Так! Саме так.

Той знову осів додолу, і при зіткненні з корабельною палубою чорнота розчинилася. Фрактал став частиною деревини, від чого та збрижилася, немовби вода. Сковзнувши її дошками, спрен видерся на ящик поруч Шаллан і перемістився до таці з невеличкими зеленими фруктами. В міру того, як він по них проповзав, кожен плід морщився й випинався у формі його візерунка.

— Жахлива! — завібрував із таці його голосок.

— Жахлива?

— Погибель!

— Що? Ні — завдяки їжі ми живемо. Без неї не може жодна істота.

— Жахлива погибель… їсти! — У його тоні бринів страх, і спрен знову перемістився з таці на палубу.

«Фрактал розуміє дедалі складніші думки, — занотувала Шаллан, — і запросто засвоює абстрактні поняття. Раніше він спитав мене: “Чому? Чому ти? Чому бути?” Я витлумачила його запитання як такі, що стосувалися моєї мети, й відповіла: “Щоб з’ясувати істину”, — а той, здавалося, легко збагнув, про що йдеться. Проте водночас йому годі взяти втямки певні прості, повсякденні речі — як-от навіщо люди їдять. Це…».

Вона спинилася на півслові, оскільки папір пожмакався й пішов бганками: то на аркуші з’явився Фрактал, і його крихітні виступи повипинали щойно написані літери.

— Чому це? — запитав спрен.

— Щоб не забути.

— Забути, — повторив той, закріплюючи нове слово.

— Це означає… — «Прародителю бур! Як же пояснити йому, що таке забувати?» — Це означає не пам’ятати, не знати, що ти робив у минулому. Тобто раніше, багато днів тому.

— Забути, — сказав той. — Я… все забути.

— А може, щось таки пам’ятаєш? — запитала Шаллан. — Де ти був раніше?

— Раніше, — відказав Фрактал. — Із ти.

— На кораблі? — спитала вона, занотовуючи.

— Ні. Зелене. Їжа. Їжа не їсти.

— Рослини? — припустила Шаллан.

— Так. Багато рослини, — прогудів той, і дівчині здалося, що вона чує в його вібраціях шум вітру у вітах.

Шаллан охнула й замало не побачила перед собою картину: палуба під ногами перетворилася на немощену стежку, а ящик став кам’яною лавою. Ледь-ледь — не насправжки, а майже. Батькові сади. Й намальований у куряві візерунок…

— Не забути, — промовив Фрактал, наче пошепки.

«Ой, леле! — жахнулася дівчина подумки. — НІ!»

Картина зникла. Хоча насправді її й не було, адже так? Шаллан перелякано охнула, притиснувши до грудей захищену руку. О, ні.

— Гей, панянко! — долинув із-за спини Ялбів голос. — Розкажіть ось новенькому, як було діло в Харбранті!

І досі не вгамувавши шаленого серцебиття, Шаллан, обернувшись, побачила, що той підводить до неї «новенького» — шестифутового здорованя, і то принаймні на п’ять років старшого за себе. Його взяли на борт в Амідлатні — останньому порті: Тозбек вирішив перестрахуватися від можливого недокомплекту команди на заключному відрізку шляху в Новий Натанан.

Ялб опустився навпочіпки біля сидіння Шаллан. З огляду на холод, він, згнітивши серце, надягнув сорочку з подертими рукавами й пов’язав голову чимось на кшталт моряцької хустки, яка прикривала й вуха.

— Ваша Світлосте? — озвався до неї матрос. — Із вами все гаразд? А то на вигляд ви немовби черепаху проковтнули — та ще й разом із панциром.

— Усе добре, — заспокоїла його Шаллан. — То що… Нагадай мені — що ти спитав?

— Правда ж, у Харбранті ми з вами, — промовив Ялб, указуючи великим пальцем за спину, — зустрічалися з королем?

— Ми? — перепитала дівчина. — З Його Величністю зустрічалася я.

— А я був вашим почтом.

— Ти чекав знадвору.

— Байдуже. Головне, що того вечора я був вам за лакея, еге ж?

За лакея? Він просто зробив їй послугу, провівши до палацу.

— Ну… можна й так сказати. Пригадую, що ти склав мені вишуканий уклін.

— От бачиш, — мовив Ялб, підводячись та обертаючись до вищого за себе матроса. — Хіба я не казав про цей уклін?

«Новенький» буркнув щось, погоджуючись із його словами.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.