На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Ерік Ґрейтенс

СТІЙКІСТЬ:
ТЯЖКО ВИБОРЕНА МУДРІСТЬ ДЛЯ ЛІПШОГО ЖИТТЯ

Видавництво «Фабула»
2023

Оригінальна назва твору:
RESILIENCE:
HARD-WON WISDOM FOR LIVING A BETTER LIFE
Published by special arrangement with Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company

Copyright © 2015 by Eric Greitens

© О. Тільна, пер. з англ., 2021

© Видавництво «Фабула», 2023

© Видавництво «Ранок», 2023

ISBN 978-617-09-8014-4 (epub)

Усі права збережено.
Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Ґрейтенс Ерік

Ґ79 Стійкість: тяжко виборена мудрість для ліпшого життя. пер. з англ. О. Тільна. — Харків : Вид-во «Ранок» : Фабула, 2021. — 432 с.

ISBN 978-617-09-7158-6

Ерік Ґрейтенс, у минулому «морський котик», написав свою книжку насамперед для солдатів, які повернулись додому з війни й не знають, як жити далі. Автор показує, як протистояти болю, практикувати співчуття, розвинути покликання, знайти наставника і створити щастя. Його поради будуть також корисні кожному, хто хоч раз стикався з життєвими труднощами. «Стійкість: тяжко виборена мудрість для ліпшого життя» допоможе впоратися зі слабкістю, віднайти мужність і знову рухатися вперед.

УДК 159.9

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Шіні

Примітка для читачів

Коли на екрані мого телефону з’явився номер Заха Волкера, я трохи занепав духом. Було вже пізно, навколо панувала темрява, і я летів швидкісною автострадою десь посеред Міссурі, до того ж мені здалося, що він телефонує, щоб сповістити про смерть ще котрогось із наших спільних друзів — когось, хто разом із нами проходив базовий курс підводних диверсій/море-повітря-земля (BUD/S 237), без якого не обходиться підготовка жодного загону «морських котиків»{1}.

Ми з Волкером навчалися в одній групі в 2001 і 2002 роках у Південній Каліфорнії. У мене з ним було багато спільного, оскільки ми разом вчилися, разом служили, разом страждали.

Після того як курс нашої підготовки закінчився, Волкер поїхав на східне узбережжя, а я залишився на західному. Я бачив його впродовж кількох хвилин у 2004-му, коли Волкер повернувся з Афганістану й працював у складі кадрових тренерів. Я випадково наштовхнувся на нього в Сан-Дієґо, куди він приїхав на кілька днів у межах операції з військово-морської підготовки курсантів. День був шалений: і в мене, і в нього були сотні справ, отож я зміг поговорити з Волкером лише декілька хвилин. Крім тієї зустрічі, ми не бачилися одинадцять років.

Виявилося, що він зовсім не збирався повідомляти нічого поганого про котрогось із наших товаришів, за що я був вдячний. Але Волкер зателефонував мені, щоб попросити допомоги. От цього я вже точно від нього не чекав.

Серед усіх наших брутальних хлопців Волкер був одним із найбрутальніших. Син північно-каліфорнійського лісоруба, він, навіть стоячи з усіма на плацу, чисто виголений, у напрасованій формі та до дзеркального блиску наваксованих чоботах, скидався на зарослого до очей бороданя, котрий щойно вибіг із лісових хащів, спітнілий і скривавлений після перемоги над гірським левом. Ні, він ніколи й у жодному сенсі не був хоч трохи брудним — просто вроджену брутальність з Волкера не вдавалося витравити ані армійською муштрою, ані чимось іншим.

А ще Волкер був чоловіком, який здатен зробити все для того, кого любить. Про таких частенько кажуть: «Він поділиться останнім шматком хліба», «Він віддасть тобі свою єдину сорочку» чи «Він пройде заради тебе крізь стіни». Хоча це не зовсім правда. Волкер був трохи інакшим. Якщо вам дійсно буде потрібна сорочка, він радше перелізе через кам’яну стіну та здере сорочку з якогось пихатого засранця, знову перелізе через стіну й віддасть ту сорочку вам, адже він вирішив, що ви потребуєте її більше, ніж той нещасний гівнюк. Волкеровими вчинками завжди керувало загострене почуття справедливості. Він бажав знати, як буде чесно, як буде правильно, й відчував у собі готовність боротися за справедливість.

А ще про Волкера, як і про більшість інших хлопців, із якими ми проходили підготовку, справедливо було б сказати, що він цілком щасливо міг би жити дві сотні, а то й дві тисячі років тому. Він мав вантажівку, але не потребував її. Він мав чоботи, проте міг абсолютно спокійно ходити босоніж. І річ не лише в тім, що він міг обходитися без усіх благ сучасного життя, цьому хлопцеві, якому щойно перевалило за двадцять, притаманні моральні чесноти в античному розумінні цього поняття. Він вірив у хоробрість. Він вірив у важливість вчинку. Він вірив у відданість.

І якщо вам у житті коли-небудь випадало подумати: «О господи, оце вже я встряв у справжню халепу…», сподіваюся, поряд із вами був тоді хтось на зразок Заха Волкера.

Він розповів, наскільки погані в нього справи.

Після шести років служби в лавах «морських котиків» Волкер повернувся додому, до Північної Каліфорнії. На той час він уже мав дружину та сина. Волкер придбав бетонорозмішувач і розпочав власний бізнес. Він допомагав людям у місті та його околицях і виховував свого хлопця. За всіма зовнішніми ознаками, йому мало добре вестися.

Якось Волкер заїхав на свою під’їзну доріжку. Він виліз із вантажівки й гепнувся на землю. У нього цілив снайпер, принаймні йому так здалося, тож він лежав долілиць поруч із вантажівкою й не рухався, лише повільно вдихав і видихав повітря. Волкер закам’янів, рухалися тільки його зіниці та ще іноді повіки. Через кілька годин, коли сонце почало сідати за обрій, він скочив на ноги та замкнувся в будинку.

Таким хлопцям, як-от Волкер, зовсім не можна пити. Майже ніколи він не вмів зупинитися на одному келихові пива. І навіть після одного-єдиного келиха він частенько ставав ногами на стілець у патіо місцевого пабу та виголошував якусь промову. А потім ви чули брязкіт скла об бетонну підлогу — то Волкер наголошував на власній точці зору. Він майже завжди дослухався дуже уважно, можливо, навіть занадто уважно, до всього, що відбувається навколо нього, та варто було комусь виставити перед ним пляшку пива, і Волкер робився геть глухим.

Через кілька тижнів після того, як Волкер героєм повернувся додому, його брат Ед впиляв Волкерову вантажівку в дерево. Ед був п’яний і розбився на смерть. Волкер, який завжди волів установлювати зв’язки між подіями, почав себе запитувати: «А може, Ед помер у відплату за те, що я чинив в Афганістані?»

Відставка, смерть брата — Волкер почав пити більше. Чесно кажучи, він не вмів робити чогось на половину. У вихідний, сидячи на подвір’ї за своїм будинком, Волкер випивав уже не упаковку, а холодильник пива.

А потім він розповів мені про той вечір, коли його заарештували. Знаєте, як воно буває, коли давній друг розповідає вам історію, а вже за кілька слів ви розумієте, чим усе те скінчиться? Нічим добрим скінчитися не могло. Волкер у середмісті. Сидить у ресторані й п’є. Аж ось бачить, повз ресторан проїжджає його дружина. Він іде, щоб узяти в неї трохи грошенят. Офіцер поліції просить його хвильку зачекати. Волкер каже, що просто хоче взяти в дружини грошей, аби сплатити рахунок. Він показує пальцем на її автівку. Офіцер хапає Волкера за плече. І тут усе летить шкереберть.

На Волкера вдягають наручники. Його обличчям стікає кров. У раптовому просвітлінні він запитує: «Чи не можна спокійно поговорити про те, що тут коїться?» Ні, не можна. Вони запихають Волкера в патрульний автомобіль. Його звинувачують у кримінальному злочині. Опір під час арешту. Волкер спантеличений. Так, він пив, авжеж, це правда. Але що він зробив не так?

Лікарі в шпиталі для ветеранів ставлять йому діагноз: «посттравматичний стресовий розлад» (ПТСР). Але вони не призначають йому ніяких фізичних вправ або громадських виправних робіт. Волкерові виписують цілу купу пігулок.

І що тепер буде? Суд? Волкер ускочив у халепу. Він ладен вибачитись. Але це майже нічого не змінює. І правда полягає в тому, що, коли б не цей інцидент із копами, було б щось інше. Можливо, їзда в нетверезому стані. Він цілком би міг убитися на смерть, сидячи за кермом вантажівки, як його брат. Або ще гірше. Він міг би вбити когось іншого. Усе передумано та ретельно зважено, й винуватець лише один — це сам Волкер. Герой війни якось раптом перетворився на безробітного й алкоголіка на інвалідності, котрий, схоже, на всіх парах прямує за ґрати.

Ми розмовляємо.

За декілька років роботи в міжнародних гуманітарних місіях за кордоном, служби у війську та праці з ветеранами війни я зібрав жменьку важливих думок про те, як людина рухається від тяжких часів до щастя, через біль до мудрості, через страждання до сили. Ця телефонна розмова з Волкером витягла їх на поверхню.

Додому я повернувся пізно вночі, та все одно сів і написав Волкерові листа, виклавши в ньому деякі свої думки. Він відповів. Один лист змінювався іншим. Ми багато розмовляли й продовжували писати один одному.

Ця книжка — відредагований варіант моїх листів. Я писав їх своєму товаришеві, своєму другові. Але, хоча ця історія і є по-своєму унікальною, описані в ній втрати, страхи та бажання віднайти сенс життя такими не є. Власне, те, із чим стикнувся Волкер, універсальне, спільне для всіх людей. Тому я, отримавши благословення від товариша і змінивши його ім’я задля збереження приватності, зібрав свої листи, об’єднані темою стійкості, і опублікував у цій книжці. Сподіваюся, що вона допоможе і вам.

ЛИСТ 1
Твоя власна лінія фронту

Волкере,

Ти сказав, що минулого тижня вичистив свій будинок. Ти встав десь о третій ранку, вхопив пістолет і обійшов усі кімнати, обдивився всі кутки та щілини, перевіряючи, … шукаючи щось, а що саме, ти достеменно не знав.

Ясна річ, у твоєму будинку нікого не було.

Ти виробляв таке вже кілька разів на місяць. Ти прокидався, мокрий від поту. Було б дуже легко піддатися спокусі й сказати, що причина всього — твої погані сни. Але ще більшою спокусою було б подумати, що те, що з тобою коїться, вияв якоїсь хвороби, поставити тобі медичний діагноз і дозволити якомусь лікареві годувати тебе пігулками.

Але ти — мій друг, і зовсім не нічні кошмари, навіяні пам’яттю про жахіття війни, причина твоєї проблеми, і ти це знаєш сам.

Нічні проблеми можуть мати дуже мало спільного з минулим, але вони майже завжди якось пов’язані з тим, що ти обираєш робити в теперішньому.

Зараз ти вдома й уперше у своєму житті не знаєш, куди йти, до чого прагнути. Ти вже спробував зайнятися бізнесом. Якийсь час усе йшло добре, та потім справа прогоріла.

А перед тим ти був «морським котиком». Ти належав до еліти світових командос. Кожного ранку ти вискакував із ліжка, точно знаючи, що потрібен, що маєш перед собою конкретну мету, що мусиш виконати певну важливу місію. А ще ти знав, що є одним із команди. Ти ходив із високо піднятою головою. А зараз у тебе діагностували розлад, ти залишився без роботи, тебе оточують друзі, такі, як отой морячок, який усе розповідає про «стелю, помальовану його власними мізками», й усі твої вихідні минають у компанії з холодильником, повним пива. Ти не телефонував мені, аж доки тебе не заарештували, і зараз ти опинився перед прикрою можливістю того, що власні діти навідуватимуть тебе у в’язниці.

І що ж ти робиш?

Ти «морський котик», а тому розумієш слово «фронт» як таке, що означає місце, де ти зустрічаєшся з ворогом.

На лінії фронту велися баталії та вирішувалися долі. Лінія фронту була місцем страху, боротьби та страждань. А ще вона була місцем, у якому виборювалися перемоги, де у спільних труднощах виковувалася дружба, що триває все життя. У цьому місці ми всі жили із відчуттям потрібності.

Але поняття «лінія фронту» існує не тільки у військовій термінології. Зараз ти перебуваєш на лінії фронту власного життя. Фактично, кожна людина колись опиняється в такому місці, де відчуває страх, де їй доводиться боротися, де вона стикається зі стражданнями та труднощами. Усі ми маємо власні баталії, у яких мусимо брати участь.

І часто буває так, що саме в цих баталіях ми виявляємося найбільш живими, бо саме на лінії фронту свого життя ми здобуваємо мудрість, навчаємося радіти, виковуємо справжню дружбу, знаходимо щастя й кохання, виконуємо потрібну роботу. Якщо бажаєш отримати важливу та значущу перемогу, тобі доведеться за неї боротися.

Ми з тобою разом виконували чимало важкої роботи, але й також чудово розважалися. І тут буде так само. Тобі доведеться зробити набагато більше, ніж просто прочитати листа: тобі треба буде виростити двох дітей, із третім на підході, знайти свій шлях у житті, надавати підтримку своїй родині. Перед тобою простягнувся довгий шлях щоденної важкої роботи, копіткої праці до сьомого поту. Сподіваюся, що деякі з моїх думок, коли я викладу їх на папері, допоможуть тобі вистояти на цій новій лінії фронту.

І перш ніж ми почнемо, я хочу, щоб ти усвідомив, що одним із найкращих людей, яких я коли-небудь знав, є саме ти. Я кажу це не для того, щоб нагнати туману чи підняти тобі настрій, якщо ти читаєш цього листа пізно вночі й почуваєшся розчавленим і упослідженим. Я кажу це тільки тому, що люблю тебе, якщо хтось у світі й має щиріше серце та буває відданішим своїм товаришам і родині, аніж ти, то я цього чоловіка точно не зустрічав. Ти надихав мене в той час, коли ми проходили тренування, і це ти мотивував мене записати ці думки. Твоїй дружині пощастило мати такого чоловіка, твоїм дітям поталанило мати тебе за батька, а мені пощастило товаришувати з тобою.

Мені дуже прикро через те, що ти не живеш тим повним і щасливим життям, яким би міг жити. Мені дуже прикро через те, що всі твої обдарування — твоя невгасима енергія, твій відкритий, меткий і розвинений інтелект, твоє добре серце, твоє бачення світу, твоя віра в могутність інших людей — так довго залишаються не використовуваними на повну силу. Цей світ робиться гіршим місцем через те, що ти не виявляєш себе в ньому на повну.

Світові потрібне те, що ти можеш йому запропонувати. Але, оскільки ти продовжуєш битися навкулачки зі своїми демонами та безтямно мечешся, борсаючись і дедалі більше заплутуючись у вологих простирадлах власного болю, що його ти сам поклав на своєму шляху, не бажаючи рухатись уперед, ми всі робимося безсилими. І це, друже, неправильно. Ти здатний на життя, що буде набагато ліпшим, аніж те, яке ти маєш зараз.

Я сподіваюся, що, доки триватиме ця наша із тобою взаємна штурханина листами, мої думки допоможуть тобі обернути теперішній біль на міць, мудрість і радість, на які ти насправді заслуговуєш.

А йдеться лише про стійкість.

Стійкість — це чеснота, котра надає людям силу вистояти в тяжкі часи й допомагає стати кращими. Нікому не вдається уникнути болю, страху та страждання. Проте з болю може народитися мудрість, зі страху може народитися хоробрість, зі страждання може народитися внутрішня міць — якщо нам притаманна чеснота стійкості.

Людство знає це вже не одну тисячу років. Але зараз багато стародавніх істин залишаються непоміченими, нехтуються й не беруться до уваги.

Працюючи з іншими ветеранами, котрі пережили серйозні травми та втрати,— втрату кінцівки, втрату товариша, втрату сенсу життя,— я знову і знову чув те саме: після найтемніших днів відчаю та зневіри із часом наставали дні найвищого розквіту та зростання.

Ти можеш виявляти зневагу й грубість до цивільних, до людей, які не розуміють, крізь що тобі довелося пройти. Але річ у тім, що поле битви — це не одне-єдине місце у світі, де люди страждають. Труднощі чекають на тебе в мільйоні різних місць. І багато інших людей, включно з твоїми сусідами, страждали в житті значно більше, ніж будь-хто з солдатів, от тільки вони не мали твоєї підготовки й поруч із ними не було однополчан, не мали вони і шпиталю, де б їх вчасно підліковували, а часто не було і дружньої до них громади, що надала б підтримку та допомогу.

І коли ті люди розмірковують про свої страждання, вони досить часто виявляють ту саму правду: страждання та боротьба допомогли їм відкрити в собі величезні резерви внутрішньої сили.

Не всяке зростання відбувається в такий спосіб. Але дуже часто ми набуваємо дуже корисного досвіду після того, як прищикнемо пальця чи отримаємо по носі. Ми, хоч із власного бажання, хоч із необхідності, виходимо за межі свого попереднього досвіду й робимо щось важке, щось невідоме та нове.

Звичайно, страх не може автоматично породжувати хоробрість. Травма не обов’язково спричиняє інсайти. Труднощі не завжди роблять нас кращими.

Біль може зламати нас або ж зробити мудрішими. Страждання може нас зруйнувати або навпаки зміцнити. Страх здатен як поставити нас на коліна, так і зробити хоробрішими.

І тільки стійкість має значення, бо саме вона визначає результат.

Коли певні особи намагаються надати допомогу іншим людям, вони часто клянуться, що мають «нову секретну інформацію», яка базується на якомусь революційному винаході чи на «результатах новітніх наукових досліджень». І дійсно, сучасна наука підтверджує випробувану століттями стародавню істину людської стійкості. Але я не даю жодних таких обіцянок. Властиво, я можу тобі з упевненістю пообіцяти лише те, що ці листи не будуть досконалими.

Щось із того, чим я збираюся з тобою поділитися, є старими інсайтами людей, які у більшості випадків жили в інакші, відмінні від наших часи. А ще я розповім тобі дещо із того, що зрозумів унаслідок власних баталій, і поділюся тим, що дізнався від своїх видатних учителів, а ще опишу типові рольові моделі, які я бачив у своєму житті. Ці інсайти будуть найчастіше дуже старими, бо стійкість являє собою чесноту так само стару, як і людство. Від початку писаної історії цивілізації люди визнавали, що стійкість дуже важлива для людського благоденства. Упродовж принаймні трьох тисяч років люди міркували та зусібіч обмірковували питання стійкості: що змушує нас протистояти труднощам, як ми створюємо себе, що зміцнює нас самих, наших дітей, наші родини, наші громади, наші народи, що надає нам мудрості та здатності проходити крізь біль і невдачі, долати життєві труднощі.

Пізніше це все, можливо, видасться тобі звичайнісінькою життєвою мудрістю. Але така вже природа життєвої мудрості: вона ґрунтується на ідеях, які пройшли перевірку часом. Ці ідеї доступні всім і кожному, вони передаються від покоління до покоління.

Що спрацьовувало для нас із тобою тоді, коли ми були «морськими котиками», що годиться для спортсменів-олімпійців, що було правдою стародавніх греків, які жили дві з половиною тисячі років тому,— майже все це мало чим відрізняється, бо завжди стосується тих самих одвічних людських питань. Як зосередити розум, подолати стресову ситуацію, вистояти під зовнішнім тиском? Як, відчуваючи страх, продовжувати виконувати свої обов’язки та зростити в собі хоробрість? Як пережити поразку та піднятися над обставинами? Як адаптуватися до несприятливої ситуації?

Ці питання універсальні. Відповідати на них доводиться кожному й кожній. Ми знаходимо на них відповіді, керуючись практичною мудрістю, а ця практична мудрість оточує нас завжди. Вона закладена в нашій мові, у мистецтві, у літературі, у нашій філософії, історії, релігії. Але в сучасну добу розваг і численних факторів, що відвертають нашу увагу, ми втратили одвічний зв’язок із практичною мудрістю. Наш здоровий глузд уже не базується на виробленій роками практичній мудрості народу.

* * *

Дві з половиною тисячі років тому один солдат і поет написав таке:

Навіть уві сні біль, якого не в змозі забути,
крапля по краплі спадає на серце,
і через наше презирство, попри наше бажання,
до нас приходить мудрість у всій жахливій красі,
дарованій ласкою Бога.

Есхіл

Есхіл був афінським солдатом і воював у баталії при Марафоні. Поблизу Марафона він зі своїми співгромадянами, мешканцями того міста, котрі являли собою добірне військо,— еліту тогочасних вояків,— відбивав найбільшу в історії Греції чужоземну загарбницьку атаку. Коли Есхіл писав про біль, про важке життя солдата чи про муки тих, кого він залишає позад себе, він писав усе це з власного досвіду. Вслухайся в ці слова, що їх він вкладає у вуста грецького вояка, котрий повернувся додому після десяти років війни:

Постелі наші прямо супроти ворожих стін.
Дощ із неба, смерть із землі виморюють нас безперервно,
Просочуючи наш одяг, наповнюючи паразитами наше волосся.
Я міг би розповісти вам про зиму, таку крижану, що від холоду птахи мруть у морозяному повітрі.

Тверда постіль, вологий одяг, волосся, повне паразитів,— про все це Есхіл дізнавався не з книжок. Це було частиною його життя. Він не романтизував військові походи, бо сам брав у них участь. Есхіл із власного досвіду знав, що означає жити на лінії фронту.

Інакше кажучи, він добре знав, що життя зовсім не легке і ніколи таким не було. І так само, як відмовлявся прославляти війну, цей чоловік відмовлявся романтизувати процес набування мудрості. Він чудово знав, чого це коштує. Але він був упевнений, що цю ціну варто заплатити.

Есхіл це знав, і ми з тобою маємо нагадувати собі та навчати своїх дітей, що людські істоти спроможні перетворювати життєві випробування на мудрість, оскільки ми від народження маємо здатність до спротиву, можемо виявляти стійкість і з практикою наша стійкість робитиметься дедалі більшою.

Бути стійкими, зуміти побудувати повноцінне та вартісне життя, сповнене моці, мудрості та радості, зовсім не легко. Але це й не аж так складно. Ми всі на це здатні. Та, щоб це зробити, недостатньо просто захотіти бути стійким або стійкою, мало лише думати про стійкість. Ми маємо обрати для себе життя стійкої людини.

* * *

Коли ми переживаємо складний етап у житті, то не потребуємо жодних книжок. Натомість нам потрібні правильні слова, що спливатимуть у голові. Коли все навколо валиться, мантра приносить більше користі, ніж маніфест.

Я спробую кожного свого листа поділити на окремі, коротко викладені думки. А ще я спробую кожну з тих думок поділити на дрібніші постулати, котрі співвідноситимуться з тим, що можна вважати простою житейською мудрістю, з якою не посперечаєшся і яку досить просто буде втілити у практику щоденного буття.

І, зважаючи на це, коли ти знайдеш у всьому цьому бодай щось, що видасться тобі корисним, запозичуй і користуйся цим без зволікань. Цінно не те, що хтось особливий написав або сказав це, важливо, що ти можеш цим скористатися.

Тож роби нотатки на берегах. Підкреслюй. Обводь, виділяй іншим кольором. Записуй свої думки, коли не погоджуватимешся з прочитаним, і пиши мені про це. Читаючи, розмірковуй про власне життя.

Адже загалом річ не лише в читанні. Важливо читати так, аби це прояснювало твої думки, котрі сприятимуть поліпшенню твого життя.

І, оскільки ти мій добрий друг, я хочу поділитися з тобою однією річчю, перш ніж ми остаточно станемо на цей шлях. Це має стосунок до нашої дружби, а також дотичне до того, що ми з тобою зараз збираємося почати робити.

Ти знаєш, що, коли ми з тобою проходили курс тренування BUD/S — найвиснажливішу стадію підготовки «морських котиків», я був одружений. Але ти можеш не знати, що на той час, коли ми бачилися в Сан-Дієґо, я вже розлучився.

У той період, коли я проходив BUD/S, у моєму родинному житті не все було добре, і після довгого дня важких тренувань я, мов підстрелений, біг додому й намагався з нальоту вирішити всі проблеми. Я й досі почуваюся винним за тодішню свою поведінку. Мені здається, що в BUD/S{2} я міг би виявити себе кращим офіцером, якби не думав постійно лише про свої домашні прикрості й не панікував так, як це тоді зі мною було. Часом мій розум просто не функціонував належним чином. Зараз я про це дуже шкодую.

Не втомлюватиму тебе всіма нудними подробицями моїх нещасть, просто скажу, що на Різдво 2002 року я приїхав додому, але будинок виявився порожнім, і це мене вщент знищило. У мене в буквальному сенсі підкосилися ноги. Дяка Богові за те, що я мав роботу. Я мусив щоранку вставати з ліжка, вдягати форму та вчасно приходити на службу. Коли ж я повертався увечері додому, то просто падав на ліжко і часто не підводився з нього аж до наступного ранку — так важко було мені жити.

На кухні зібралися купи сміття. Посуд валявся не митий. Я ніколи серйозно не замислювався над можливістю накласти на себе руки, але почуття сорому було неймовірним. Коли зараз я пригадую той рік свого життя, то бачу, що він був майже абсолютно порожнім.

Із часом я зумів знайти в усьому тому і щось хороше. У дуже практичному сенсі цей досвід зробив із мене хорошого офіцера та гарного керівника для моїх підлеглих. Коли якось на Філіппінах посеред ночі мене розбудив один мій хлоп’яга, аби розповісти, що дружина збирається його кинути, чи коли іншого разу в Іраку один із моїх хлопаків сказав, що в його малого діагностували аутизм, думаю, що я краще міг уявити собі, із чим вони зіткнулися, та зміг краще допомогти їм усе те пережити.

Зараз, коли я чоловік і батько, мені здається, що тепер я міцніше стою на ногах і навіть почуваюся вдячним за те, що мав нагоду пройти через той жахливий період, завдяки якому я став тим, ким є сьогодні; якби ж я не мав того болючого досвіду, то ніколи б і не став собою.

На глибшому (можливо, ти назвеш його духовним) рівні цей травматичний досвід зробив мене співчутливішим. Я бачив багато трагедій і до того часу. Я працював із біженцями в Боснії та Руанді, із мешканцями індійських нетрів, із безпритульними дітьми в Болівії, із дітлахами, котрі підірвалися на мінних полях у Камбоджі. Думаю, що й перед тим я був здатним на співчуття, та й завжди намагався виявляти до всіх розуміння. І все одно, навіть після того, як я так близько стикався з нещастями стількох людей у таких різних місцях планети, я в певному сенсі сприймав більшість життєвих негараздів як боротьбу людини із зовнішнім світом, а не як боротьбу із собою. Але, коли ти лежиш у ліжку, не почуваючись втомленим, коли надворі білий день, а ти не в змозі змусити себе опустити ноги на підлогу, починаєш розуміти, що чимало із найважливіших наших баталій проходить усередині нас самих і що їх доведеться виграти, якщо хочеш опанувати себе.

Тепер, порівнюючи мої страждання з усім, через що довелося пройти багатьом іншим людям, мені навіть трохи ніяково, що такі дрібниці вибили мене з колії на такий довгий час і так сильно вразили моє серце. Але було саме так, і з пісні слів не викинеш.

Важко було ще з іншим. Я програвав битви, деякі фізично. Як і ти, я втрачав друзів. Десятки разів мені не вдавалося бути таким лідером, товаришем, чоловіком, сином, кузеном, начальником і братом, яким, я це точно знаю, міг би бути. Але жодна із всіх тих багатьох поразок і невдач не вражала мене настільки глибоко, як та мить, коли я ввійшов до порожньої квартири і впав на підлогу. Я нікому б такого не побажав. Але в ретроспективі я бачу в цьому і щось хороше. Це зробило мене сильнішим і кращим у багатьох значеннях цього слова.

І в іншому мені також щастило. Я зумів запозичити досвід тих, хто став для мене прикладом стійкості. Я навчався в біженців, яким вдалося пережити геноцид, в інших «морських котиків», які зуміли пройти найважчу у світі військову підготовку, у тяжко поранених ветеранів, яким поталанило знайти своє місце в житті й, незважаючи на виснажливі травми, насолоджуватися кожним днем. Речі, про які я говоритиму в цих листах, по суті, є стратегіями, до яких я вдавався у своєму житті, стратегіями, які я бачив у поведінці інших людей і про які я точно знаю, що вони можуть допомогти.

Ми всі потребуємо стійкості для того, щоб прожити своє життя не даремно. Стійка людина буде більш підготовленою до зустрічі з випробуваннями та перешкодами, до розвитку та ліпшого застосування своїх здібностей і талантів, а значить, зуміє наповнити своє життя сенсом і радістю.

Сподіваюся, що щось із цього допоможе тобі стати сильнішим і витривалішим. Із нетерпінням чекаю, коли ми з тобою розпочнемо рухатися цим шляхом.

Примітки

Edith Hamilton, The Greek Way (New York: W. W. Norton, 1993), 194.

Edith Hamilton, The Greek Way (New York: W. W. Norton, 1993), 194.

Aeschylus, Agamemnon, in An Oresteia, trans. Anne Carson (New York: Faber and Faber, 2009), 30.

ЛИСТ 2
Чому стійкість?

Серед усіх чеснот, яких ми здатні навчитися, немає нічого кориснішого, важливішого для виживання та більшою мірою здатного поліпшити якість життя, ніж уміння перетворювати нещастя на приємні випробування.

Мігай Чиксентмігаї

– 1 –

Волкере,

Стійкість — це ключ до прекрасно прожитого життя. Коли ти хочеш бути щасливим, то потребуєш для цього стійкості. Коли ти хочеш бути успішним, то потребуєш для цього стійкості. Стійкість тобі потрібна, бо неможливо здобути ні щастя, ні успіху, ні чогось іншого, так само вартісного, не здолавши спочатку перешкод і не зазнавши прикрощів.

Для того щоб набути якусь навичку, здійснити якийсь сміливий вчинок, реалізувати якийсь амбітний намір та й просто щоб прожити хороше життя, нам доводиться протистояти болю, труднощам і страхові. У чому різниця між тими, кого труднощі ламають, і тими, кого вони загартовують? Між тими, кого біль виснажує, і тими, кого він робить мудрішими?

Для того щоб пройти крізь біль і стати мудрішим, подолати свій страх і стати хоробрішим, пройти крізь страждання і стати міцнішим, необхідно мати стійкість.

Позитивні наслідки від боротьби та випробувань, пережитого страху, болю, ніяковості настільки дорогоцінні, що, коли б їх можна було запакувати в пляшки, люди охоче платили б за цей напій найвищу ціну.

Але їх не можна запакувати в пляшки. І коли ти хочеш мати мудрість, силу, чіткість бачення, хоробрість, що розвиваються внаслідок боротьби, ціна зрозуміла: спочатку все ж таки доведеться поборотися.

– 2 –

Ти сам носій боротьби. І оскільки всі твої битви породжуються тобою самим, вони можуть здаватися важким тягарем, давлячи на твої плечі з такою силою, з якою не тиснули б ні на кого іншого.

Але ти мусиш пам’ятати, що, хоча вони й належать лише тобі, твої битви зовсім не унікальні. Усі твої битви завжди подібні до тих, що їх вели люди, котрі були до тебе, а також подібні вони і до тих, що вестимуть усі ті, хто прийде після тебе. Кожна людська істота від початку створення світу зазнавала нещасть і болю, переживала скрутні часи, відчувала сумніви та страждала.

І в писемних пам’ятках розвитку людства наші пращури залишили численні свідчення проведених баталій, закарбувавши все те в казках і філософії, поемах і п’єсах, піснях і живописі.

Мені подобається, як про це сказав Ніцше: подивіться на ці праці «як на експериментальні лабораторії, у яких рецепти мистецтва жити було практично вивірено до останньої краплі. Результати їхніх експериментів належать нам на правах законної власності».{3}

Уся ця мудрість належить нам. Вона не є власністю науковців, або якихось експертів, або тих осіб, які все своє життя просиділи над читанням книжок. Вона належить усім нам, кожному і кожній, хто тільки захоче піти та взяти її.

Ця мудрість іде від Есхіла, Арістотеля й Гомера, Конфуція й Монтеня і багатьох інших видатних людей. Вона міститься у псалмах і стародавніх грецьких трагедіях. Я посилаюся на цих титанів не тому, що мудрість робиться мудрішою, коли асоціюється з якимось всесвітньо відомим іменем, а тому, що саме ці люди стали тими, ким ми їх знаємо, через свою мудрість, яка кожному з нас властива, от тільки вони були активними діячами: вступали у протистояння зі світом, активно боролися й обмірковували наслідки цієї боротьби.

Вони боролися, непокоїлися, молилися, займалися політикою, із усіх сил видряпувалися нагору, втрачали дорогих їхньому серцю людей, хворіли, бували пораненими, намагалися не боятися смерті. Якщо мудрість, яку вони зуміли винести зі своєї боротьби, була непересічною, то сама та боротьба була досить звичайною — усе як у всіх, хто йде по життю, стираючи підошви в дорозі. Вони пережили майже те саме, що й ти, Волкере.

Я не можу заговорити словами Есхіла, Епіктета чи Арістотеля. Але я переконаний ось у чому: їм би страшенно не сподобалося, коли б усю їхню мудрість ув’язнили у вузькі рамки аудиторій або книжок. Їхня мудрість стосується того, як жити. І вона є твоєю власністю так само, як і інших людей. Вона твоя. Бери її. Користуйся нею.

* * *

Словом «культура» початково називали процес обробляння землі. Пізніше люди навчилися робити аналогії й почали вважати, що так само, як землю, можна культивувати й себе. Так, слово «культура» почало означати все, що стосувалося того, що можна побачити, почути, прочитати, вивчити, спробувати та ввести у практику свого життя, щоб зробити його ліпшим, а себе — кращою, розвиненішою особистістю. Видатний науковець писав, що «бажання культури вроджене». Ми всі хочемо відчути на дотик і на смак, почути та побачити все, що може зробити наше життя повнішим, яскравішим.

Однією із речей, які шокували мене на військовій службі, було те, наскільки багато дуже розумних і обдарованих людей у дорослому віці з чиєїсь злої волі почуваються зовсім безсловесними істотами. У якийсь момент свого життя вони спробували культивувати свої інтелектуальні здібності, та наштовхнулися на велетенський знак «СТОП!», який означав, що вони не достатньо розумні й обдаровані, щоб заходити аж так далеко. Їхня реакція була простою: «Ну то йдіть на…» І абсурдність цього результату полягає в тому, що вони почали обходити всі подібні ситуації, завжди і скрізь голосно висловлюючи своє несхвалення «якихось професорів», «книжного навчання» та «коледжів», але весь час тримали при собі видання віршів Шеймаса Гіні, заховавши його під стосиком порнографічних журналів.

Ми всі можемо бути кращими. Ми всі здатні вчитися. Кожному до снаги культивувати власний характер. Люди дії потребують здорового глузду та сильної волі так само, як і здорового тіла. «Кожна нація, що проводить занадто велику межу між своїми вченими та вояками, приречена на те, що її стратегією займатимуться боягузи, а війни вестимуть дурні».{4}

Нам усім потрібна хоробрість і мудрість, співчутливість і міць. Ми не оглядаємося назад тільки тому, що за часів Есхіла життя було кращим. Властиво, коли казати щиро, сьогоднішнє наше життя майже в усьому набагато ліпше. Але, щоб усвідомити потенціал теперішнього, нам необхідно дуже уважно поставитися до мудрості минулих часів.

Хай би які битви ми вели, по суті, вони завжди залишаються людською боротьбою. Коли ми бачимо свої битви в історіях боротьби інших, тих, хто жив раніше від нас, ми почуваємося не такими самотніми. Ми починаємо розуміти, що навколо нас існує багато джерел мудрості.

Коли ми з тобою говорили вперше, я порадив тобі роздобути примірник Гомерової «Одіссеї». Разом із «Іліадою» вона становить найперший приклад літературної спадщини західного світу. Вона розповідає про подорож чоловіка, котрий повертався додому з війни: як його нажахали дикі звірі, як його спокушала жінка, як його прокляли боги, як позивачі заполонили його будинок, як він зустрів на своєму шляху справжніх друзів.

Я не бачив жодної іншої людини, котра була б настільки ж зворушена «Одіссеєю», як мій товариш Майк, із яким ми разом служили в Іраку. Коли Майк повернувся додому, до життя без мети й без керунку, один із його товаришів наклав на себе руки. Майк узяв Гомера і з’ясував, що за весь той час, доки існують у світі війни, повернення додому з війська, повернення до нормального життя завжди давалося воякам так само важко, як і сама війна.

Люди проходять той самий шлях уже не одну тисячу років поспіль. Вони навчилися бути мудрішими, і ця їхня мудрість так само чекає й на тебе.

– 3 –

Водночас необхідно чітко розуміти, чого ти можеш очікувати від такого чолов’яги, як-от Гомер, і чого він тобі не зможе дати. Гомер написав «Одіссею» про боротьбу, яку вів Одіссей. Ти зможеш багато чого навчитися з цієї оповіді, проте ти сам не стародавній грецький солдат, який повертається додому з-під Трої на дерев’яному військовому кораблі. Гомер може запропонувати тобі інсайт, перспективу, простір для роздумів. Але готових відповідей на свої запитання ти в нього не знайдеш — тобі самому доведеться направляти своє життя.

Ти знаєш, що наприкінці багатьох книжок або журнальних статей, які стосуються виховання чи здобуття якихось навичок, автори часом наводять приблизний план тренувань, у якому тобі кажуть, скільки миль щодня необхідно пробігти і скільки яких вправ виконувати. Так от, наприкінці «Одіссеї» ніякої програми тренувань немає. Не буде її і тут.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Бібліографія

1. Addison, Joseph. Cato: A Tragedy. In Eighteenth-Century Plays. Ed. Ricardo Quintana. New York: Random House, 1952.

2. Aeschylus. Agamemnon. In An Oresteia. Trans. Anne Carson. New York: Faber and Faber, 2009.

3. Aristotle. The Basic Works of Aristotle. Trans. W. D. Ross. Ed. Richard McKeon. New York: Random House, 1941. ——— . Nicomachean Ethics. Trans. Martin Ostwald. Indianapolis: Bobbs-Merrill, 1962. ———. Nicomachean Ethics. Trans. Terence Irwin. Indianapolis: Hackett Publishing Co., 1985. ———. Nicomachean Ethics. Trans. D. P. Chase. Mineola, NY: Dover, 2012.

4. Augustine. Confessions. 2nd ed. Trans. F. J. Sheed. Ed. Michael J. Foley. Indianapolis: Hackett Publishing Co., 2007.

5. Bakewell, Sarah. How to Live: Or, A Life of Montaigne in One Question and Twenty Attempts at an Answer. London: Chatto & Windus, 2010.

6. Baron, Joseph L., ed. A Treasury of Jewish Quotations. Rev. ed. Lanham, MD: Rowman & Littlefield, 2004.

7. Barra, Allen. “ ‘Dempsey and Firpo’: The Greatest American Sports Painting.” The Atlantic, April 24, 2012. www.theatlantic.com/entertainment/archive/2012/04/dempsey-and-firpo-the-greatest-american-sports-painting/256256.

8. Barzun, Jacques. The Culture We Deserve. Middletown, CT: Wesleyan University Press, 1989. ———. Teacher in America. Rev. ed. Indianapolis: Liberty Press, 1981.

9. Beik, Paul Harold, ed. The French Revolution. New York: Macmillan, 1971.

10. Berlin, Isaiah. The Hedgehog and the Fox: An Essay on Tolstoy’s View of History. Rev. ed. Chicago: Elephant, 1993. ———.“Two Concepts of Liberty.” In Four Essays on Liberty. London: Oxford University Press, 1969.

11. Bethell, Tom. Eric Hoffer: The Longshoreman Philosopher. Stanford, CA: Hoover Institution Press, 2012.

12. Birley, Anthony R. Marcus Aurelius: A Biography. Rev. ed. New York: Routledge, 2004.

13. Bly, Robert. Iron John. New York: Vintage Books, 1992.

14. Branch, Taylor. Parting the Waters: America in the King Years, 1954–63. New York: Touchstone, 1988.

15. Bunyan, John. The Pilgrim’s Progress. Mineola, NY: Dover, 2003.

16. Burke, Daniel. “The Happiness Business.” Washington Post, December 4, 2010.

17. Butler, William Francis. Charles George Gordon. London: Macmillan, 1892.

18. Campbell, Joseph. The Hero with a Thousand Faces. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1949. ———, with Bill Moyers. The Power of Myth. New York: Anchor Books, 1991.

19. Charalabopoulos, Nikos G. Platonic Drama and Its Ancient Reception. New York: Cambridge University Press, 2002.

20. Chawla, Navin. Mother Teresa. New Delhi: Penguin, 1993.

21. Cicero, Marcus Tullius. On Friendship. In Letters of Marcus Tullius Cicero with His Treatises on Friendship and Old Age. New York: P. F.

22. Collier & Son, 1909. ——— . Pro Plancio. In The Orations of Marcus Tullius Cicero. Trans. C. D. Yonge. London: George Bell & Sons, 1891.

23. Clapiers, Luc de, Marquis de Vauvenargues. Réflexions et Maximes. Trans. F. G. Ste vens. London: Humphrey Milford, 1940.

24. Collins, James C. Good to Great. New York: Harper Business, 2001.

25. Colvin, Geoff. Talent Is Overrated: What Really Separates World-Class Performers from Everybody Else. New York: Penguin, 2010.

26. Confucius. The Analects. Trans. D. C. Lau. New York: Penguin, 1979.

27. Conti, Aidan. “The Price of a Book in the Middle Ages.” Nugatorius Scriptor: Scribblings on Textual Culture. September 16, 2010. scribalculture.org/weblog/2010/09/16/the-price-of-a-book-in-the-middle-ages.

28. Crawford, Matthew. Shop Class as Soulcraft: An Inquiry into the Value of Work. New York: Penguin, 2010.

29. Csikszentmihalyi, Mihaly. Flow: The Psychology of Optimal Experience. New York: Harper Perennial, 1990.

30. Cuda, Gretchen. “Just Breathe: Body Has a Built-In Stress Reliever.” National Public Radio. December 6, 2010. www.npr.org/2010/12/06/131734718/just-breathe-body-has-a-built-in-stress-reliever.

31. Cyrulnik, Boris. Resilience: How Your Inner Strength Can Set You Free from the Past. Trans. David Macey. New York: Penguin, 2009.

32. Dalberg-Acton, John. Letter to Bishop Mandell Creighton, April 5, 1887. In Historical Essays and Studies. Ed. John Neville Figgis and Reginald Vere Laurence. London: Macmillan, 1907.

33. Dalí, Salvador. Dalí by Dalí. Trans. Eleanor R. Morse. New York: Harry N. Abrams, 1970.

34. Davenport, Guy, trans. Archilochus, Sappho, Alkman: Three Lyric Poets of the Late Greek Bronze Age. Berkeley: University of California Press, 1980.

35. Diogenes Laertius. Lives of Eminent Philosophers. Trans. R. D. Hicks. Cambridge: Harvard University Press, 1925.

36. Duke, Marshall P., et al. “Knowledge of Family History as a Clinically Useful of Psychological Well-Being and Prognosis: A Brief Report.” Psychotherapy: Theory, Research, Practice, Training 45(2) (2008): 268–72. Dzielska, Maria. Hypatia of Alexandria. Trans. F. Lyra. Cambridge: Harvard University Press, 1995.

37. Eagleton, Terry. “The Nature of Evil.” Tikkun, Winter 2011.

38. Edmunds, R. David. Always a People: Oral Histories of Contemporary Woodland Indians. Bloomington: Indiana University Press, 1997.

39. Einstein, Albert. “On the Method of Theoretical Physics.” Philosophy of Science 1(2) (1934): 163–69.

40. Eliot, T. S. Four Quartets. New York: Harcourt, 1943.

41. Emerson, Ralph Waldo. The Complete Works of Ralph Waldo Emerson. Vol. 2. Ed. Edward Waldo Emerson. Cambridge: Riverside Press, 1904. ———. The Essential Writings of Ralph Waldo Emerson. Ed. Brooks Atkinson. New York: Random House, 2000. ———. “Social Aims.” In Letters and Social Aims. Rev. ed. Boston: James R. Osgood and Co., 1876.

42. Epictetus. The Discourses of Epictetus with the Encheiridion and Fragments. Trans. George Long. London: George Bell and Sons, 1909.

43. Epstein, David J. The Sports Gene: Inside the Science of Extraordinary Athletic Performance. New York: Penguin, 2013.

44. Fitzgerald, F. Scott. The Crack-Up. New York: New Directions, 2009.

45. Frankl, Viktor E. Man’s Search for Meaning. 4th ed. Boston: Beacon Press, 1992.

46. Frazer, James. The Golden Bough: A Study in Magic and Religion. Vol. 3. London: Macmillan, 1900.

47. Frost, Robert. Early Poems. Ed. Robert Faggen. New York: Penguin, 1998.

48. Gaffney, Michael. The Champ: My Year with Muhammad Ali. New York: Diversion Books, 2012.

49. Galasso, Deborah. Living Serenity. Cicero, NY: 5 Fold Media, 2014.

50. Gandhi, Mahatma. The Essential Gandhi: An Anthology of His Writings on His Life, Work, and Ideas. 2nd ed. Ed. Louis Fischer. New York: Vintage, 2002.

51. Garnsey, Peter. “Child Rearing in Ancient Italy.” In The Family in Italy from Antiquity to the Present. Ed. David I. Kertzer and Richard P. Saller. New Haven: Yale University Press, 1991.

52. Ghaemi, Nassir. “Depression in Command.” Wall Street Journal, July 30, 2011.

53. Gomes, Peter J. Spring Commencement Address. University of North Carolina, May 15, 2005. alumni.unc.edu/article.aspx?SID=2608.

54. Greitens, Eric. The Heart and the Fist. Boston: Houghton Mifflin Harcourt, 2011. ——— . Strength and Compassion. Washington, DC: Leading Authorities Press, 2008.

55. Hadot, Pierre. Philosophy as a Way of Life. Trans. Michael Chase. Malden, MA: Blackwell, 1995. ——— . What Is Ancient Philosophy? Trans. Michael Chase. Cambridge: Harvard University Press, 2002.

56. Hamilton, Edith. The Greek Way. New York: W. W. Norton, 1993.

57. Hardy, James, et al. “A Descriptive Study of Athlete Self-Talk.” The Sport Psychologist 15 (2001): 306–18.

58. Harrington, Richard. “The Drummer Who Beat a Path to the Height of Jazz Artistry.” Washington Post, August 17, 2007.

59. Havel, Václav. Disturbing the Peace. New York: Vintage Books, 1991. “He Ran and Ran and Ran.” The Times of India, August 8, 2004.

60. Heidegger, Martin. Being and Time: A Translation of Sein und Zeit. Trans. Joan Stambaugh. Albany: State University of New York Press, 1996.

61. Hemingway, Ernest. Death in the Afternoon. New York: Charles Scribner’s Sons, 1932. ———. A Farewell to Arms. New York: Charles Scribner’s Sons, 1957. ———, ed. Men at War: The Best War Stories of All Time. New York: Crown, 1955.

62. Herodotus. The History. Trans. David Grene. Chicago: University of Chicago Press, 1987.

63. Heschel, Abraham Joshua. The Sabbath: Its Meaning for Modern Man. New York: Farrar, Straus and Young, 1951.

64. Hoffer, Eric. The Passionate State of Mind and Other Aphorisms. New York: Harper & Row, 1955. ———. Reflections on the Human Condition. New York: Harper & Row, 1973. ——— . The True Believer: Thoughts on the Nature of Mass Movements. New York: HarperCollins, 2002.

65. Hugo, Victor. “Villemain.” In The Works of Victor Hugo in Twenty Volumes. Vol. 14. New York: Jenson Society, 1907.

66. Humphries, Jefferson, ed. Conversations with Reynolds Price. Jackson, MS: University Press of Mississippi, 1991.

67. Ibn Gabirol, Solomon. A Choice of Pearls. Trans. Benjamin Henry Ascher. London: Trübner and Co., 1859.

68. Ignatius of Loyola. The Spiritual Exercises of St. Ignatius: A New Translation. Trans. Louis J. Puhl. Westminster, MD: Newman Press, 1951.

69. Jacks, Lawrence Pearsall. Education Through Recreation. London: University of London Press, 1931.

70. Jefferson, Thomas. Letter to John Adams, April 8, 1816. In The Adams-Jefferson Letters: The Complete Correspondence Between Thomas Jefferson and Abigail and John Adams. Ed. Lester J. Cappon. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1988.

71. Jerome, Fred, and Rodger Taylor. Einstein on Race and Racism. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 2006.

72. Kaplan, Robert D. Warrior Politics: Why Leadership Demands a Pagan Ethos. New York: Random House, 2002. ———. “A Historian for Our Time.” The Atlantic, January/February 2007.

73. Kashdan, T. B., et al. “Gratitude and Hedonic and Eudaimonic Well-Being in Vietnam War Veterans.” Behaviour Research and Therapy 44(2) (2006): 177–99.

74. Kennedy, Robert F. Foreword to Profiles in Courage by John F. Kennedy. New York: HarperCollins, 2003.

75. Kierkegaard, Søren. Purity of Heart Is to Will One Thing: Spiritual Preparation for the Office of Confession. Trans. Douglas V. Steere. New York: Harper & Row, 1948.

76. Klein, Daniel. Travels with Epicurus: A Journey to a Greek Island in Search of a Fulfilled Life. New York: Penguin, 2012.

77. Klemperer, Paul. “Woodshedding and the Jazz Tradition.” www.bigapplejazz.com /woodshedding.html.

78. Kleon, Austin. Steal Like an Artist: 10 Things Nobody Told You about Being Creative. New York: Workman Publishing, 2012.

79. Langworth, Richard, ed. Churchill by Himself: The Definitive Collection of Quotations. New York: Public Affairs, 2011.

80. Lattimore, Richmond, trans. Greek Lyrics. 2nd ed. Chicago: University of Chicago Press, 1960.

81. Lemay, J. A. Leo. The Life of Benjamin Franklin. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2006–2009.

82. Leonardo da Vinci. The Notebooks of Leonardo da Vinci. Trans. Jean Paul Richter. Mineola, NY: Dover, 1970.

83. Lewis, C. S. The Problem of Pain. New York: Macmillan, 1959.

84. Lindsay of Pitscottie, Robert. The History of Scotland from 1436 to 1565. 2nd ed. Glasgow: R. Urie, 1749.

85. Luft, Joseph, and Harrington Ingham. “The Johari Window, a Graphic Model of Interpersonal Awareness.” Proceedings of the Western Training Laboratory in Group Development. Los Angeles: UCLA, 1955.

86. MacCambridge, Michael, ed. ESPN Sports Century. New York: Hyperion, 1995.

87. Machiavelli, Niccolò. The Prince. Trans. Harvey C. Mansfield Jr. Chicago: University of Chicago Press, 1985. ———.The Prince. Trans. David Wootton. Indianapolis: Hackett Publishing Co., 1995. ———. The Prince. Trans. George Bull. London: Penguin, 2003.

88. MacIntyre, Alasdair C. After Virtue: A Study in Moral Theory. 2nd ed. Notre Dame, IN: University of Notre Dame Press, 1984.

89. Madison, James. “Federalist 51.” In The Federalist with the Letters of “Brutus.” Ed. Terence Ball. New York: Cambridge University Press, 2003.

90. Manchester, William. The Last Lion: Winston Spencer Churchill, Visions of Glory, 1874–1932. Boston: Little, Brown, 1983.

91. Marcus Aurelius. The Emperor’s Handbook: A New Translation of the Meditations. Trans. C. Scot Hicks and David V. Hicks. New York: Scribner, 2002. ———. Meditations. Trans. George Long. Mineola, NY: Dover, 1997. ———. Meditations. Trans. Gregory Hays. New York: Modern Library, 2003. ———. Meditations. Trans. Martin Hammond. New York: Penguin, 2006.

92. Marlantes, Karl. What It Is Like to Go to War. New York: Atlantic Monthly Press, 2011.

93. McCullough, Michael, et al. “The Grateful Disposition: A Conceptual and Empirical Topography.” Journal of Personality and Social Psychology 82(1) (2002): 112–27.

94. McDonald, Lynn, ed. Florence Nightingale: An Introduction to Her Life and Family. Waterloo, ON: Wilfrid Laurier University Press, 2001.

95. Menand, Louis. “Believer.” The New Yorker, May 7, 2005.

96. Mill, John Stuart. Utilitarianism. London: Longmans, Green, and Co., 1879.

97. Montaigne, Michel de. The Complete Essays of Montaigne. Trans. Donald M. Frame. Stanford, CA: Stanford University Press, 1965. ——— . Essays of Montaigne. Vols. 2, 4. Trans. Charles Cotton. Ed. William Carew Hazlitt. London: Reeves & Turner, 1902.

98. Morris, R., ed. and trans. Old English Homilies. London: Trübner and Co., 1868.

99. Morris, Thomas V. The Stoic Art of Living: Inner Resilience and Outer Results. Peru, IL: Carus Publishing, 2004.

100. Murray, William Hutchison. The Scottish Himalayan Expedition. London: J. M. Dent & Sons, 1951.

101. Nash, John F., Jr. “Autobiographical Essay.” In Les Prix Nobel 1994. Ed. Tore Frängsmyr. Stockholm: Norstedts Tryckeri, 1995. “The Necessity of Forgiveness: An Interview with Dr. Fred Luskin.” PBS. www.pbs .org/kqed/onenight/stories/forgive.

102. Nhat Hanh, Thich. Work: How to Find Joy and Meaning in Each Hour of the Day. Berkeley, CA: Parallax Press, 2012.

103. Nietzsche, Friedrich. Werke. Trans. Pierre Hadot. Ed. Giorgio Colli and Mazzino Montinari. Berlin: De Gruyter, 1973.

104. Northern Securities Co. v. United States, 193 U.S. 197, 400 (1904), Justice Holmes dissenting.

105. Oakeshott, Michael. “Rationalism in Politics.” In Rationalism in Politics and Other Essays. New York: Basic Books, 1962.

106. Oates, Joyce Carol. On Boxing. Garden City, NY: Dolphin/Doubleday, 1987.

107. Origen. Contra Celsum. Trans. Henry Chadwick. Cambridge, Eng.: Cambridge University Press, 1980.

108. Pagels, Elaine. The Origin of Satan. New York: Vintage Books, 1996.

109. Pascal, Blaise. Lettres Provinciales. Paris: Lefèvre et Brière, 1823.

110. Plato. Phaedrus. In The Dialogues of Plato. 3rd ed. Vol. 1. Trans. Benjamin Jowett. London: Oxford University Press, 1892. ———.Theatetus. In Plato in Twelve Volumes. Vol. 12. Trans. Harold N. Fowler. Cambridge: Harvard University Press, 1921.

111. Plotinus. Enneads. 2nd ed. Trans. Stephen MacKenna. New York: Pantheon, 1957.

112. Plutarch. “Cato the Younger.” In Plutarch’s Lives. Vol. 8. Trans. Bernadotte Perrin. Cambridge: Harvard University Press, 1919. ——— . “How to Tell a Flatterer from a Friend.” In Plutarch’s Morals. Vol. 2. Trans. William Goodwin. Boston: Little, Brown, & Co., 1871.

113. Renault, Mary. The Last of the Wine. New York: Vintage, 2001.

114. Rilke, Rainer Maria. Letters to a Young Poet. New York: Norton, 1934.

115. Sargent, Clare. “Radley Hall School, 1819–1844.” The Victorian Web. www.victorianweb.org/history/education/radley/rhs.html.

116. Seneca, Lucius Annaeus. Moral Epistles. Vols. 1–3. Trans. Richard M. Gummere. Cambridge: Harvard University Press, 1917–1925. ——— . Moral Essays. Vol. 1. Trans. John Basore. Cambridge: Harvard University Press, 1928.

117. Senesh, Hannah. Hannah Senesh: Her Life and Diary, The First Complete Edition. Woodstock, VT: Jewish Lights, 2007.

118. Shakespeare, William. Henry V. Ed. John Russell Brown. New York: Signet, 1998. ———. Macbeth. Ed. Sylvan Barnet. New York: Signet, 1998.

119. Shenk, Joshua Wolf. “Lincoln’s Great Depression.” The Atlantic, October 2005.

120. Solomon, Maynard. Beethoven. 2nd ed. New York: Schirmer, 1998.

121. Solzhenitsyn, Aleksandr. The Gulag Archipelago, 1918–1956: An Experiment in Literary Investigation. Parts 1–2. New York: Harper & Row, 1973.

122. Sophocles. Philoktetes. Trans. Seth L. Schein. Newburyport, MA: Focus, 2003.

123. Stern, Chaim, ed. Gates of Prayer. New York: CCAR Press, 1975. ———. Gates of Repentance. Rev. ed. New York: CCAR Press, 2004.

124. Stockdale, James Bond. Courage Under Fire: Testing Epictetus’s Doctrines in a Laboratory of Human Behavior. Stanford, CA: Hoover Institution Press, 1993.

125. Strauss, Robert L. “Mind Over Misery.” Stanford, September/October 2013.

126. Talukdar, S. P. The Sakyans of South-East Asia. New Delhi: Gyan, 2006.

127. Taylor, Charles. “What’s Wrong with Negative Liberty.” In The Idea of Freedom. Ed. Alan Ryan. Oxford: Oxford University Press, 1979.

128. Tetlock, Philip E. Expert Political Judgment: How Good Is It? How Can We Know? Princeton, NJ: Princeton University Press, 2005.

129. Thomas à Kempis. The Imitation of Christ. Milwaukee: Bruce Publishing Co., 1940.

130. Thoreau, Henry. Walden. Philadelphia: Courage, 1990.

131. Thucydides. The Peloponnesian War. Trans. Richard Crawley. Rev. ed. New York: Modern Library, 1982.

132. Trollope, Anthony. Autobiography of Anthony Trollope. New York: Dodd, Mead & Co., 1905.

133. Vardalos, Marianne, et al., eds. Engaging Terror: A Critical and Interdisciplinary Approach. Boca Raton, FL: Brown Walker, 2009.

134. Warren, Rick. The Purpose-Driven Life: What on Earth Am I Here For? Grand Rapids, MI: Zondervan, 2002.

135. Wenner, Melinda. “Smile! It Could Make You Happier.” Scientific American Mind, September/October 2009.

136. West, M. L., ed. Iambi et elegi graeci ante Alexandrum cantati. Vol. 1. Oxford: Oxford University Press, 1971.

137. Whitman, Walt. “Song of Myself.” In The Complete Poems. New York: Penguin, 1996.

138. Will-Weber, Mark, ed. The Quotable Runner. Halcottsville, NY: Breakaway, 2001.

139. Wills, Garry. Certain Trumpets: The Call of Leaders. New York: Simon & Schuster, 1994.

140. Wolfe, Tom. The Right Stuff. New York: Macmillan, 2008.

141. Wood, A. M., et al. “Coping Style as a Psychological Resource of Grateful People.” Journal of Social and Clinical Psychology 26(9) (2007): 1076–93.

142. Wood, A. M., et al. “Gratitude Uniquely Predicts Satisfaction with Life: Incremental Validity above the Domains and Facets of the Five Factor Model.” Personality and Individual Differences 45 (2008): 49–54.

143. Yeats, J. B. Letters to His Son W. B. Yeats and Others, 1869–1922. New York: E. P. Dutton & Co., 1946.

1 «Морські котики» (англ. SEALs) — військовий підрозділ спеціального призначення Військово-морських сил США. Назва походить від абревіатури слів, що означають галузь їх застосування (англ. United States Navy Sea, Air and Land (SEAL) — підрозділ ВМС США «море-повітря-земля»). «Морські котики» — це елітний підрозділ спеціальних військ, який використовують для розвідувальних і диверсійних операцій, у контртерористичних операціях та інших видах нетрадиційних військових дій.— Тут і далі, якщо не вказано інше, прим. пер. Повернутися

2 BUD/S (від англ. Basic Underwater Demolition/SEAL) — курс фізично виснажливих тренувань американського спецназу «морських котиків», що триває 24 тижні й полягає у підготовці курсантів до проведення підводних диверсійних операцій. Повернутися

3 Коли люди цитують Ніцше, вони часто, з якоїсь причини, відчувають потребу перепросити. Пропоную відверто сказати про Ніцше таке: він був трохи дивакуватим, трохи деструктивним, і, хоча я нікому б не порекомендував жити так, як жив Ніцше, я б так само й не рекомендував нікому однозначно й беззаперечно перекреслювати всю його філософію, не спробувавши в ній розібратися. Усе ж таки дещо з того, що він написав, видатне й неперевершене. І нам варто це вивчати. Не відкидаймо діамантів геніальності тільки тому, що їх породили на світ недосконалі люди.— Прим. авт. Повернутися

4 Ці слова часто приписують Фукідітові. Однак їх справжнім автором, схоже, є британський генерал Вільям Френсис Батлер, який жив у ХІХ столітті. Насправді він сказав ось що: «Нація, котра наполягатиме на проведенні широкої демаркаційної лінії між чоловіком, здатним думати, та чоловіком, здатним воювати, приречена виявити, що її війни вестимуть дурні, а думатимуть лише боягузи».— Прим. авт. Повернутися

5 Автор використовує традиційні для США назви спортивних ігор. Говорячи про футбол, він має на увазі американський футбол, а сокером називає звичайний футбол.— Прим. ред. Повернутися

6 В оригіналі — virtue. Повернутися

7 Ці слова й зараз відомі багатьом як «Молитва Шепарда». Проте сам Шепард пізніше переінакшив цю цитату й подав її в такому вигляді: «Шепарде, не об***ся».— Прим. авт. Повернутися

8 Мається на увазі курс інтенсивної підготовки підрозділу «морських котиків» ВМС США — п’ять із половиною днів посилених фізичних, психологічних і емоційних тренувань. Повернутися

9 Намасте — традиційне індійське і непальське привітання. У буквальному перекладі означає «уклін тобі». Повернутися

10 Абалони — молюски з перлинами, що водяться на дні Тихого океану. Повернутися

11 Авторство цієї цитати дуже часто приписують Епікурові, зокрема, вона міститься й у книзі Кляйна «Подорожі з Епікуром» (Travels with Epicurus).— Прим. авт. Повернутися

12 Конфуцій використовує слово «shu», що його іноді розуміють як «емпатія», а Д. К. Ло перекладає як «використання себе замість мірила в  оцінках бажань інших людей».— Прим. авт. Повернутися

13 Зазвичай ці слова приписують Сократові, та в  «Діалогах» Платона цієї фрази немає.— Прим. авт. Повернутися

14 Авторство — найпевніше, помилково — приписується Ендрю Джексону.— Прим. авт. Повернутися

15 За легендою, батько Джорджа Вашингтона, майбутнього президента США, вимагав від хлопчика чесності в усьому, кажучи, що тільки чесність зробить його справжнім чоловіком і видатною людиною. Одного разу шестирічний Джордж гуляв у саду, бавлячись щойно подарованою йому сокиркою, та мимохідь зрубав молоденьку вишеньку, батькове улюблене деревце. Наступного дня, коли батько запитав, хто знищив його англійську красуню, Джордж чесно відповів, що він, на що розчулений батько зі сльозами на очах сказав, що він щасливий мати такого чесного й  порядного сина, адже ніякі дерева, хай би вони навіть плодоносили золотом і  сріблом, не можуть дорівнятися до щастя чесності. Повернутися

16 В оригіналі «vocation». Повернутися

17 Штетл (їд. לטעטש , множина їд. ךעלטעטש штетлех, за походженням — зменшувальна форма від їд. טאטש штот — «місто») — невелике місто зі здебільшого єврейським (ашкеназі) населенням. Існували переважно в XVI–XIX століттях і в першій половині XX толіття в Центральній і Східній Європі. Повернутися

18 WAR — We Are Ready (англ.). Повернутися

19 Приблизно 10 °С. Повернутися

20 П’ятий епізод «Зоряних війн». Повернутися

21 Ґеттисбурзька промова (англ. Gettysburg Address) — промова, виголошена 19 листопада 1863 року шістнадцятим президентом США Авраамом Лінкольном, вважається однією із найвідоміших промов в історії США. Виголошена на церемонії відкриття Національного кладовища в Ґеттисбурзі, де 1–3 липня 1863 року відбулася найбільш кровопролитна битва Громадянської війни в США. Її вважають політичним заповітом Лінкольна. У ній він звернувся до принципу рівності, проголошеного Декларацією незалежності США. У промові немає закликів до боротьби, до сторін, що беруть участь у війні. Повернутися

22 Фаллуджа (араб. ةجولفلا) — місто в Іраку. Розташоване в провінції Анбар приблизно на 57 км західніше Багдаду, на річці Євфрат. Часто згадується як «місто мечетей», оскільки тут було побудовано понад 200 мечетей. Фаллуджа має давню історію, однак широку міжнародну славу дістало тільки 1991 року під час операції «Буря в пустелі» й особливо в 2003–2004 роках під час Іракської війни. Повернутися

23 Цитується в перекладі Івана Огієнка. Повернутися

24 Кінсеаньєра (ісп. Quinceañera, quince — п'ятнадцять; años — років) — традиція святкування п’ятнадцятиріччя дівчини в країнах Латинської Америки. Символізує перехід від підліткового віку до дорослого життя. Повернутися

25 Мається на увазі зустріч у клубі анонімних алкоголіків. Повернутися

26 Приблизно 190 см і 113,4 кг відовідно. Повернутися

27 Коледж Вільяма і Мері (англ. The College of William & Mary, лат. Collegii Gulielmi et Mariae in Virginia) — державний дослідницький університет в місті Вільямсбург (Вірджинія, США). Коледж був заснований 1693 року королівською хартією Вільгельма і Марії і є другим за часом заснування вищим навчальним закладом США. Повернутися

28 Переклад Леоніда Гребінки. Джерело: В. Шекспір. Твори в шести томах: Том 5. Київ: Дніпро, 1986. 696 с. Повернутися

29 Маються на увазі трагічні події масштабних терористичних актів, що відбулись у США 11 вересня 2001 р. Повернутися

30 Книгу, про яку тут ідеться, було скомпоновано з лекційних нотаток Арістотеля. Тож, хоча ми достеменно не знаємо, чи він збирався організувати обговорювані теми саме так, як це зроблено в книжці, немає сумнівів у тому, що Арістотель присвятив немало свого часу розмовам із учнями про дружбу.— Прим. авт. Повернутися

31 PhD — науковий ступінь доктора філософії, що є еквівалентом уже дещо застарілого, але й досі актуального в пострадянських країнах наукового ступеня кандидата наук. Повернутися

32 Англійською — augment. Повернутися

33 Я тут використовую терміни взаємозамінно, хоча зазвичай існує відмінність між тренером і наставником, і на цю відмінність, можливо, варто зважати. Загалом тренери зосереджують свою увагу на вміннях і тактиці. Вони показують, а ви повторюєте за ними. Вони перевіряють — ви вправляєтесь і практикуєтесь. Ви запитуєте, вони відповідають. Вправний тренер може навчити вас підніматися на поверхню, не роблячи бульбашок, або ж орудувати бейсбольною битою. Наставник, з іншого боку, зазвичай допомагає вам знайти відповіді на питання більш загального характеру: «Як прожити хороше життя?», «Що означає бути хорошою людиною?». Оскільки ми проживаємо своє життя на практиці, часто ми й отримуємо відповіді на ці запитання не тоді, коли розглядаємо їх абстрактно, а коли на практиці розв’язуємо кожну конкретну проблему. Саме таким чином вправляння у грі на скрипці, в ударах по футбольному м’ячу надає нам можливість змоделювати певний різновид поведінки, продемонструвати цінності та стимулювати розвиток тих або тих рис характеру, що, своєю чергою, допомагає знайти відповіді навіть на ще важливіші запитання. Тренери, котрих ми пам’ятаємо все життя, як правило, є тими людьми, котрі навчили нас значно більшого, ніж якихось практичних навичок; вони допомогли нам розвинути в собі вміння жити. Найкращі тренери зазвичай бувають і неперевершеними наставниками.— Прим. авт. Повернутися

34 «Вершники свободи» (Freedom Riders англ.) — правозахисний громадський рух у США, заснований у 1960-х роках, який мав на меті боротьбу за громадянські права афроамериканського населення США. Учасники руху відомі акціями на півдні країни, де місцевою владою й активістами ультраправих організацій практикувалася сегрегація чорного населення. Повернутися