слідство

катар

щоденник, знайдений у ванні

п’єси

Лем С.

Слідство. Катар. Щоденник, знайдений у ванні. П’єси / С. Лем ; пер. з пол. — Тернопіль : Богдан, 2021. — 632 с. — (Серія «Шестикнижжя Лемове»).

ІSBN 978-966-10-8257-0

Cерію «Шестикнижжя Лемове» засновано 2021 року

Stanisław Lem

Śledztwo

Katar

Pamiętnik znaleziony w wannie

Piesy

© Tomasz Lem, 2016

www.lem.pl

This publication has been supported
by the ©POLAND Translation Program

Другий том «Лемового шестикнижжя» можна умовно поділити на дві частини. До першої увійшли детективні романи з елементами наукової фантастики, в яких ключову роль відіграє випадок, збіг обставин, фатум («Слідство», «Катар»), та науково-фантастичний роман з елементами детективу — гротескний сатиричний твір про тоталітаризм («Щоденник, знайдений у ванні»).

Друга частина тому містить сценарії невеликих сатирично-гумористичних радіо- й телеспектаклів (звісно, на серйозні та важливі теми) — як самостійних («Плазування», «Вірний робот», «Місячна ніч»), так і об’єднаних однією темою (трансплантологією: «Чи існуєте ви, містере Джонсе?», «Листковий пиріг») чи одним героєм (чотири п’єси про винахідника професора Тарантогу).

Охороняється законом про авторське право.
Жодна частина цього видання не може бути відтворена
в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Слідство

Розділ І

Старосвітський ліфт із шибками з вирізьбленими на них квітами повз угору. Чулося рівномірне клацання контактів на поверхах. Зупинився. Четверо чоловіків ішли коридором, горіли лампи, хоча надворі був день.

Оббиті шкірою двері відчинилися.

— Прошу, панове, — сказав чоловік у дверях.

Ґреґорі увійшов останнім за доктором. Тут також було майже темно. За вікном хиталися в імлі голі гілки дерева.

Головний інспектор повернувся до столу — чорного, високого, з різьбленим обрамленням. Перед ним стояли два телефони і плаский мікрофон внутрішнього зв’язку. На полірованому столі лежали його люлька, окуляри, шматок замші, й усе. Сідаючи збоку, в глибокий фотель, Ґреґорі зауважив обличчя королеви Вікторії, яка дивилася з малого портретика над головою головного інспектора. Той по черзі поглянув на кожного, наче рахував чи пригадував їхні обличчя. Стіну збоку закривала велика мапа південної Англії, навпроти чорніла довга полиця з книгами.

— Панове, ви орієнтуєтеся у цій справі, — сказав інспектор, — яку я знаю лише з протоколів. Тому проситиму коротко викласти факти. Може, почнете ви, колего Фаркварт?..

— Так, пане Іспекторе, але початок я теж знаю лише з протоколів.

— Але ж на початку навіть протоколів не було, — дещо заголосно зауважив Ґреґорі. Всі подивилися на нього. З удаваною байдужістю, енергійними рухами він почав порпатися в кишенях, шукаючи цигарки.

Фаркварт випростався у фотелі.

— Справа почалася більш-менш у середині листопада минулого року. Можливо, перші випадки трапилися раніше, але ними злегковажили. Перше поліційне донесення ми отримали за три дні до Різдва, і лише значно пізніше, аж у січні, скрупульозне слідство виявило, що ці історії з останками траплялися й раніше. Перше донесення походило з Енґендера. Воно, кажучи точніше, було напівофіційним. Наглядач моргу, Плейс, скаржився комендантові міського відділку, який, до речі, є його шваґром, що вночі хтось рухав останки.

— У чому полягало це рухання?

Інспектор методично протирав окуляри.

— У тому, що вранці останки перебували в інших позах, аніж попереднього вечора. Стисло кажучи, йшлося тільки про одні останки, здається, певного потопельника, котрий...

— «Здається»? — усе ще байдужим голосом перепитав головний інспектор.

Фаркварт іще більше випростався у фотелі.

— Усі свідчення є повторними реконструкціями, бо свого часу ніхто не надавав їм значення, — пояснив він. — Доглядач моргу тепер не зовсім певний, чи йшлося саме про останки того потопельника, чи про якісь інші. Справа точилася неформально: комендант відділку в Енґендері, Ґібсон, не заніс цього донесення у протокол, бо гадав...

— Може, ми не будемо вдаватися у подібні деталі? — кинув з фотеля чоловік, який сидів під книжковою полицею. Він зайняв найвигіднішу позицію. Закинув ногу на ногу так високо, що було видно жовті шкарпетки і смужку голого тіла над ними.

— Боюся, що вони конче потрібні, — сухо відрізав Фаркварт, не дивлячись на нього. Головний інспектор урешті одягнув окуляри, і його обличчя, досі ніби відсутнє, набрало приязного вигляду.

— Формальну сторону слідства ми можемо собі дарувати, принаймні поки що. Прошу говорити, колего Фаркварте.

— Так, пане інспекторе. Друге донесення ми отримали з Плентінґа, через вісім днів після першого. І там ішлося про те, що хтось рухав уночі останки у цвинтарному морзі. Померлим був портовий робітник на прізвище Тікер, який довго хворів і став тягарем для родини.

Фаркварт скоса глянув на Ґреґорі, а той нетерпляче засовався.

— Похорон мав відбутися вранці. Члени родини, прийшовши у морг, зауважили, що тіло лежить обличчям донизу, тобто плечима догори, а крім того, руки розкидані, що справляло враження, ніби цей чоловік... ожив. Тобто, так вважала родина. Околицею поповзли чутки про летарґію; казали, нібито Тікер прокинувся від буцімто смерті й настільки злякався того, що лежить у труні, аж помер, цього разу насправді.

— Звісно, то були вигадки, — продовжив Фаркварт. — Смерть засвідчив місцевий лікар без жодних сумнівів. Коли, одначе, плітки поширилися найближчими околицями, звернули увагу, що про так зване «рухання останків», в кожному разі про те, що після ночі їх знаходили у зміненій позі, люди говорили вже протягом певного часу.

— Що значить «певного»? — спитав інспектор.

— Встановити це не вдалося. Плітки стосувалися Шелтема та Діппера. З початку січня місцеві сили провели більш-менш систематичне слідство, оскільки справа не здавалася серйозною. Свідчення місцевого населення були частково перебільшеними, частково суперечливими, отож результати слідства, власне кажучи, нічого не варті. У Шелтемі йшлося про тіло Семюеля Філтея, котрий помер від серцевого нападу; він начебто Різдвяної ночі «перевернувся у труні». Грабар, котрий це твердив, відомий як хронічний алкоголік, його слів ніхто не міг підтвердити. А в Діппері йшлося про останки розумово хворої жінки, які вранці знайшли в морзі на землі поруч із труною. Подейкували, що її викинула пасербиця, яка вночі прокралася у морг, і зробила це з ненависті. Правду кажучи, в усіх цих плітках і чутках неможливо зорієнтуватися. Вони обмежувалися до фіксації прізвища буцімто наочного свідка, натомість той посилався на когось іншого.

— Справу напевно відклали б «ad acta[1]», — тепер Фаркварт говорив швидше, — але шістнадцятого січня в морзі у Трікгіллі зникли останки якогось Джеймса Трейлі. Цю справу вів сержант Піл, якого відрядив наш СІС[2]. Останки викрали з моргу між дванадцятою ночі та п’ятою ранку, коли керівник поховального закладу помітив їх відсутність. Померлий був чоловіком років... сорока п’яти...

— Ви не певні у цьому? — спитав головний інспектор. Він сидів, схиливши голову, ніби розглядав себе у полірованій поверхні столу. Фаркварт відкашлявся.

— Я певний. Це мені так вирвалося... Отож, він помер через отруєння газом. То був нещасний випадок.

— А розтин? — підняв брови головний інспектор. Схилившись убік, він потягнув за ручку, що відчиняла кватирку. В нерухомому, нагрітому повітрі кімнати почувся вологий подув.

— Розтину не було, але в тому, що це був нещасний випадок, ми детально пересвідчилися. Через шість днів, 23 січня, трапився другий випадок, у Спіттуні. Там зникли останки двадцятивосьмирічного Джона Стівенса, робітника, який зазнав смертельного отруєння попереднього дня, чистячи казан у котельні. Загибель сталася близько третьої по обіді, тіло перевезли у морг, де його востаннє бачив наглядач о дев’ятій вечора. Вранці тіла вже не було. І цю справу вів сержант Піл, як у першому випадку, так само безрезультатно. Оскільки тоді ми ще не брали до уваги можливості поєднання цих двох випадків з попередніми...

— Чи ви не були б такі ласкаві поки що утриматися від коментарів, гаразд? Це полегшило б нам розгляд фактів, — зауважив головний інспектор. Він щиро усміхнувся Фарквартові. Його суха рука легко лягла на стіл. Ґреґорі мимоволі задивився на цю старечу руку без рисунка жил, абсолютно безкровну.

— Третій випадок трапився у Лаверінґу. Це вже район Великого Лондона, — продовжив Фаркварт нейтральним голосом, наче втративши бажання продовжувати надто довгу розповідь. — Лікувальний факультет має там нову прозекторську. У них пропали останки п’ятдесятирічного Стюарта Елонея, котрий помер після тривалої тропічної лихоманки, що нею заразився як матрос під час рейсу у Банґкок. Цей випадок стався через дев’ять днів після другого зникнення, точніше, вночі з другого на третє лютого. Цього разу слідством зайнявся Ярд. Його вів поручник Ґреґорі, який потім узяв іще одну справу: зникнення останків з моргу приміського цвинтаря у Бромлі. Це трапилося дванадцятого лютого, йшлося про останки жінки, яка померла після операції на рак.

— Дякую панові, — сказав головний інспектор. — А чому нема сержанта Піла?

— Він хворий, пане інспекторе. Лежить у лікарні, — відповів Ґреґорі.

— Так? А що з ним таке?

Поручник завагався.

— Я не певен, але, здається, у нього щось із нирками.

— Пане поручнику, може, ви коротко розповісте про перебіг слідства?

— Так, пане інспекторе.

Ґреґорі відкашлявся, набрав повітря і, струшуючи попіл мимо попільнички, сказав несподівано тихо:

— Я не маю чим похвалитися. Останки в усіх випадках зникли вночі. На місці не було жодних слідів чи ознак злому. В моргах, зрештою, це було непотрібно. Їх узагалі чи й зовсім не замикають, або так, що їх відчинить дитина зігнутим цвяхом...

— Прозекторій був замкнутим, — уперше озвався поліційний лікар Соренсен. Він сидів, відкинувши голову назад, і тому її негарна кутаста форма не впадала у вічі. Він легенько масував пальцем припухлу шкіру під очима.

Ґреґорі встиг подумати, що Соренсен добре зробив, обираючи фах, у якому спілкується переважно з небіжчиками. Він майже з придворною шаною вклонився докторові.

— Ви зняли це мені з уст, докторе. У залі, з якої зникли останки, ми помітили відчинене вікно. Точніше, воно було прикрите, але не замкнене, так, ніби хтось через нього вийшов.

— Але спочатку він мусив увійти, — нетерпляче кинув Соренсен.

— Чудове спостереження, — в’їдливо кинув Ґреґорі, але відразу пожалкував про це і зиркнув на головного, який сидів нерухомо й мовчав, ніби нічого не почув.

— Ця зала на першому поверсі, — продовжив поручник після секунди ніякової мовчанки. — Увечері вікно було зачинене, як й інші, про що свідчить зізнання доглядача, який наполіг на тому, щоб усі вікна були зачинені. Він сам це перевірив, оскільки брався мороз, і він боявся, що можуть замерзнути калорифери. Там і так не дуже палять, бо це ж прозекторій. Професор Гарві, завідувач кафедри, дав доглядачеві найвищу оцінку. За його словами, ця людина взагалі надто педантична. Йому можна безумовно довіряти.

— А де можна заховатися в цьому прозекторії? — спитав головний інспектор. Він поглянув на присутніх, мовби наново усвідомлюючи для себе їхню присутність.

— Власне кажучи... таке неможливо, пане інспекторе. Це вимагало б співучасті доглядача. Крім секційних столів, там нема жодних меблів, темних кутів, сховків... Є стінні шафки для верхнього одягу студентів та інструментів, але в жодній не вмістилася б навіть дитина.

— Ви сказали це дослівно?

— Прошу?

— Отже — дитина теж ні? — спокійно спитав інспектор.

— Ну... — поручник зморщив чоло. — Дитина, пане інспекторе, помістилася б, але максимум семи-восьми років.

— Чи пан вимірював ці шафки?

— Так, — відповідь пролунала негайно. — Я міряв усі, бо припускав, що, може, якась більша, ніж інші. Однакові. Крім того, є гардероб, туалет, навчальні аудиторії, у підвалі — холодильня і склад препаратів, а на поверсі — кімнати асистентів і кабінет професора. Усі ці приміщення доглядач обходить звечора, навіть кілька разів, завдяки власній запопадливості, я б так висловився. Про це мені сказав професор. Ніхто не міг там сховатися.

— А якби дитина...? — лагідно докинув інспектор. Він скинув окуляри, ніби роззброїв гостроту погляду. Ґреґорі енергійно похитав головою.

— Ні, це неможливо. Дитина не відчинила б вікна. Це дуже великі, високі вікна з двома замками угорі та внизу, які рухаються важелем, закріпленим на фрамузі. Як ось тут, — Ґреґорі показав на вікно, з якого тягло холодним повітрям. — Ці важелі ходять дуже тяжко, доглядач навіть скаржився на це. Зрештою, я й сам пробував.

— Він скаржився на те, що вони тяжко рухаються? — запитав Соренсен зі своєю тяємничою усмішкою, яку Ґреґорі ледве терпів. Він би промовчав на це запитання, та головний інспектор дивився на нього вичікувально, отож неохоче відповів:

— Доглядач сказав мені про це тільки тоді, коли я при ньому відчиняв і зачиняв вікна. Це не лише педант, а й добрячий зануда. Телепень, — наголосив Ґреґорі, ніби випадково дивлячись на Соренсена. Він був задоволений собою. — Зрештою, це в такому віці природно, — додав миролюбно, — близько шістдесятки, склеро... — він урвав, зніяковівши. Інспектор був не молодшим. Ґреґорі розпачливо намагався викрутитися зі сказаного, але не знав як. Присутні сиділи нерухомо. Ґреґорі це не сподобалося. Головний інспектор надів окуляри.

— Чи пан закінчив говорити?

— Так, — Ґреґорі завагався, — власне кажучи, так. Тобто щодо тих трьох випадків. В останньому я звернув особливу увагу на середовище, я маю на увазі передусім нічний рух в околиці прозекторію. Констеблі, які патрулювали в цьому районі, не зауважили нічого підозрілого. Коли я взявся за справу, то якомога докладніше довідався про деталі попередніх випадків — як від сержанта Піла, так і безпосередньо: я був у всіх цих місцевостях. Однак не знайшов жодної нитки, жодного сліду. Нічого, зовсім нічого. Жінка, яка померла від раку, зникла з моргу за подібних обставин, як і згаданий робітник. Уранці, коли прийшов хтось із родини, труна була порожня.

— Так, — сказав головний інспектор. — Наразі дякуємо панові. Колего Фаркварт, може, тепер ви?

— Перейти до наступних? Так, пане інспекторе.

«Він мав би служити на флоті, поводиться, наче при ранковому піднятті прапора, і так упродовж усього життя», — подумав Ґреґорі. Йому хотілося зітхнути.

— Наступне зникнення трапилось у Льюес через сім днів, дев’ятнадцятого лютого. Йшлося про молодого портового робітника, який потрапив у автомобільну катастрофу. Він зазнав внутрішнього крововиливу внаслідок розриву шлунка. Його успішно прооперували, як казали лікарі... але після операції він помер. Останки зникли над ранок. Час ми змогли встановити з винятковою точністю, оскільки близько третьої ранку помер інший пацієнт — Бартон, сестра якого (він мешкав із сестрою) так боялася залишатися з покійником в одній квартирі, що підняла на ноги власника поховального закладу. Отож останки відвезли у морг о третій ночі. Двоє працівників цього закладу поклали тіло поруч із тілом того робітника...

— Пан хотів щось сказати? — втрутився головний інспектор.

Фаркварт легенько прикусив вус.

— Ні... — врешті протягнув.

Над будівлею почувся протяжний, дедалі сильніший шум авіаційних двигунів. Невидимий літак пролетів на південь. Шиби відізвалися тихим унісоном.

— Власне кажучи... — зважився Фаркварт, — кладучи принесені останки, один із працівників пересунув труп того робітника, бо він йому заважав, отож... він стверджує, що це тіло — не було холодним.

— Гмм, — притакнув головний інспектор, ніби йшлося про річ, найбуденнішу в усьому світі. — Не було холодним? А як він це окреслив? Чи пан може повторити його слова?

— Сказав, що не було холодним, — Фаркварт говорив неохоче, роблячи перерви між словами. — Це звучить по-ідіот... це не має сенсу, але той працівник наполягав, що так було. Твердить, що сказав це своєму товаришеві, але той нічого не пам’ятає. Ґреґорі допитував їх обох, окремо, двічі.

Головний інспектор, не кажучи й слова, повернувся до поручника.

— Що ж, це дуже балакучий і не надто правдивий чоловік, цей працівник, — поспішив пояснити Ґреґорі. — Таке в мене склалося враження. Тип з розряду дурнів, які страшенно люблять звертати на себе увагу, готові у відповідь на кожне питання розказувати історію світу. Він наполягав, що це був летаргічний сон «або ще гірше» — це його вислів. З іншого боку, мене здивувало те, що люди, які фахово працюють з останками, не вірять у летаргічний сон, бо це суперечить їхньому досвідові.

— А що кажуть лікарі?

Ґреґорі мовчав, віддаючи першість Фарквартові, котрий, мовби незадоволений, що дурниці присвячують стільки уваги, сказав, стенувши плечима:

— Смерть настала попереднього дня. Виникли трупні плями, посмертне закостеніння... він був неживим, ніби камінь.

— Ще щось?..

— Так. Подібно, як у попередніх випадках, останки були вдягнуті до похорону. Лише останки Трейлі, що зникли у Трікдауні, не були одягнуті. Власник поховального закладу мав зайнятися цим лише наступного дня. Так сталося тому, що родина не хотіла відразу дати вбрання. Тобто, вона його забрала. А коли принесли інше, тіла вже не було.

— А в інших випадках? Що ви скажете?

— Останки тої жінки були також одягнуті. Тієї, яка померла після операції на рак.

— Як?

— Ну... в сукню.

— А черевички? — спитав головний інспектор так тихо, що Ґреґорі нахилився вперед.

— Черевички вона теж мала.

— А інші?

— Ті інші... отже, вони не були одягнуті, але також тоді (як можна вважати) зникла штора, що відділяла у глибині моргу невелику нішу. Це було чорне полотнище, пришите до металевих кілець, що совалися по карнизу. На цих кільцях залишилися шматки полотна.

— Його здерли?

— Ні, карниз тонкий і не витримав би великого зусилля. Той клапоть...

— А ви пробували зламати карниз?

— Ні.

— То звідки знаєте, що він би не витримав?

— Так, на око...

Головний інспектор запитував спокійно, вдивляючись у шиби шафки, що відбивали прямокутник вікна. Він робив це, ніби думаючи про щось інше, однак питання лунали так часто і швидко, що Фаркварт ледве встигав відповідати.

— Гаразд, — підсумував головний інспектор. — Чи ці клапті обстежили?

— Так, доктор Соренсен...

Лікар перестав потирати кутасте підборіддя.

— Полотно було обірване чи, радше, передерте зі значним зусиллям, а не обрізане. Це точно. Так, ніби його... ніби його хтось відгриз. Я навіть зробив кілька проб. Зображення під мікроскопом показало те саме.

Коротку мовчанку, яка запанувала, порушив далекий звук авіадвигуна, приглушений туманом.

— Чи крім тієї запони ще щось пропало? — врешті спитав інспектор. Доктор глянув на Фаркварта, який кивнув головою.

— Так. Котушка пластиря, велика котушка, яку забули на столику біля вхідних дверей.

— Пластир? — Підняв брови інспектор.

— Так.

— Ну, а останки з прозекторію? Чи вони також були одягнуті?

— Ні. Але ця справа... про той випадок уже розповідав Ґреґорі...

— Забув про це сказати, — швидко почав поручник. Пластик використовують для фіксації підборіддя... щоб не падала щелепа, — пояснив Соренсен. — Косметика померлого, — додав із сардонічною посмішкою.

— Це все?

— Ні, — винувато посміхаючись, що його викрили в розгубленості. — Тіло було не вдягнуте, але доглядач не дорахувався одного лікарського халата і двох пар білих полотняних штанів, які студенти одягають улітку. Так само забракло кількох пар картонних пантофлів. Щоправда, він сказав, що таких речей він ніколи не може дорахуватися, підозрював прачку в недбалості й навіть у крадіжці.

Інспектор глибоко зітхнув і стукнув окулярами по столу.

— Дякую. Докторе Скіссе, чи можу просити вас до слова?

Скісс не змінив байдужої пози. Він буркнув щось невиразне, закінчуючи поспішний запис у розгорнутій папці, яка спиралася на його гостре, високо підняте коліно.

Нахиливши пташину голову, вже трохи лисувату, він з розмахом закрив папку. Сховав її під фотель, розтягнув тонкі вуста, ніби хотів свиснути, і встав, потираючи руки з набряклими артрозними суглобами.

— Запрошення мене до слова я трактую як корисне novum, — сказав високим голосом, мало не фальцетом. — З природних причин я легко впадаю у манеру лектора, що вас, панове, може здивувати, але на це нема ради; серію, про яку йдеться, я вивчив — наскільки це було можливо. Класичні методи слідства — колекціонування слідів і пошук мотивів — цілком підвели. Отож я мусив використати статистичний метод. Що він дає? На місці злочину часто можна визначити, який факт із ним пов’язаний, а який ні. Наприклад, форми плям крові поблизу останків убитого мають зв’язок зі злочином і можуть багато сказати про його перебіг. Натомість факт, чи у день убивства над будинком пливли купчасті чи перисті хмари, або ж чи телефонні дроти перед будинком алюмінієві чи мідні, можна визнати несуттєвими. Натомість, щодо нашої серії, то наперед узагалі неможливо окреслити, які супутні факти були пов’язані зі злочином, а які ні.

— Якби трапився лише один випадок, — тягнув Скісс, — ми були би безсилими. На щастя, їх трапилося більше. Очевидно, що кількість предметів і явищ, які в критичний час перебували чи відбувалися поблизу місця подій, є практично нескінченною. Однак оскільки перед нами серія, то мусимо опертися переважно на ті факти, які супроводили всі чи майже всі випадки. Тому ми будемо діяти методом статистичного порівняння явищ. Цей метод досі майже не застосовували у слідстві, тож я радий, що сьогодні можу представити його вам — водночас із першими результатами...

Доктор Скісс, який досі стояв за фотелем, мов за кафедрою, зробив кілька кроків довгими ногами в бік дверей, несподівано обернувся, схилив голову і продовжив, дивлячись у простір між присутніми:

— Отож, по-перше, безпосередньо перед явищем ми мали — умовно кажучи — «вісників». Останки змінювали позу. Одних обернуто плечима догори, інших на бік, ще інших — знаходили на землі поруч із труною.

По-друге, всі зниклі, за одним винятком, були останками чоловіків у розквіті сил.

По-третє, щоразу, знову за винятком першого, подбали про якесь прикриття для тіла. Двічі це було вбрання, один раз очевидно лікарський халат і білі штани, а раз — чорна полотняна запона.

По-четверте, завжди це були останки, які не піддавали розтинові, добре збережені, і, по можливості, неушкоджені. Від смерті в кожному випадкові минуло не більше, як тридцять годин. На цьому варто наголосити.

По-п’яте, всі випадки, знову ж за винятком одного, трапилися в цвинтарному морзі малого містечка, доступ до якого переважно досить легкий. Не вдається долучити сюди зникле тіло з прозекторію.

Скісс звернувся до інспектора:

— Мені потрібен сильний рефлектор. Чи можна дістати щось подібне?

Інспектор увімкнув мікрофон і тихо сказав кілька слів. У мовчанці, яка запанувала, Скісс помалу діставав зі своєї величезної, наче міх, шкіряної сумки, складений багато разів аркуш кальки, вкритої кольоровими малюнками. Ґреґорі приглядався до цього зі змішаним відчуттям неприязні та цікавості. Його дратувала зверхність, яку виявляв до них науковець. Він пригасив цигарку і марно намагався зрозуміти, що приховує аркуш кальки, яка шаруділа в незграбних руках Скісса.

Той наддер її збоку, поклав на стіл, розгладив перед носом інспектора, ніби не помічаючи його; підійшов до вікна і почав виглядати на вулицю, водночас тримаючись пальцями однієї руки за кисть іншої, ніби рахував удари пульсу.

Двері відчинилися, увійшов поліцейський з алюмінієвим рефлектором на високому штативі й увімкнув його в розетку. Скісс засвітив лампу, почекав, доки двері за поліцейським зачиняться, і скерував сильний пучок світла на велику мапу Англії. Потім накрив калькою мапу. Оскільки мапа не проглядалася з-під молочного паперу, узявся пересувати рефлектор. Тоді зняв мапу зі стіни (при цьому небезпечно похитнувся на кріслі) й незграбно розвісив її на вішаку, який перетягнув з кута на середину кімнати. Рефлектор він поставив ззаду, так що тепер його промінь просвічував наскрізь мапу з накладеною на неї калькою, яку він тримав у широко розставлених руках. Ця поза — з випростаними та піднесеними плечима — була украй незручною.

Скісс іще пересунув вішак ногою, врешті застиг. Тримаючи кальку зовсім угорі, він озвався, повернувши голову вбік:

— Прошу звернути увагу на околиці, в яких трапилися наші випадки.

Голос доктора був іще вищим, аніж раніше, може, через зусилля, що він старанно приховував.

— Перше зникнення сталося у Трікгіллі шістнадцятого січня. Прошу запам’ятовувати місця і дати. Друге — двадцять третього січня — у Спіттуні. Третє — в Лаверінґу другого лютого. Четверте — в Бромлі дванадцятого лютого. Восьмого березня в Льюесі трапився останній випадок. Якщо за вихідний пункт приймемо місце першого випадку і проведемо навколо нього концентричні кола, то ствердимо те, що зображає рисунок на моїй кальці.

Пляма світла сильно й виразно виділила частину південної Англії, прилеглу до Каналу. П’ять концентричних кіл охоплювали п’ять місцевостей, позначених червоними хрестиками. Перший виднівся у центрі, кожен наступний — чимраз далі до краю найбільшого кола.

Ґреґорі вже майже нетерпляче чекав проявів утоми Скісса, руки якого, підняті з калькою, навіть не тремтіли.

— Якщо панам буде це завгодно, — пронизливим голосом сказав Скісс, — то згодом я можу представити деталі моїх підрахунків. Тепер подам тільки їхні результати. Кожен випадок відбувався таким чином, що чим пізніше траплявся, тим далі був розташований од центру, тобто місця першого. Поза тим, проглядається друга закономірність: періоди між окремими випадками є, рахуючи від першого, чимраз довшими, правда, не настільки, аби можна було окреслити щодо них якусь пропорцію. Однак, якщо врахувати додатковий чинник, температуру, — то виявиться, що виникає певна нова періодичність. А саме: результат із часу, котрий минув між двома випадками, та відстань, яка відділяє два наступні місця зникнення тіл від центру, перетворюється на сталу величину — коли помножити її на різницю температури, що панувала в обох випадках...

— Таким чином, — продовжив за мить Скісс, — отримуємо сталу цифру величиною від п’яти до дев’яти сантиметрів за секунду і градус. Кажу від п’яти до дев’яти, оскільки докладний момент зникнення в жодному випадку не було встановлено. Завжди маємо справу зі широким, кількагодинним проміжком часу, протягом ночі, або точніше: в другій половині ночі. Якщо за абсолютну сталу величину приймемо сім сантиметрів, тоді, після здійснення підрахунків, які я виконав, виявиться цікава річ. Причина явища, котре поступово поширювалося від середини до краю цього кола, не лежить у Трікгіллі, а пересунута на захід, до місцевостей Тімбрідж-Велс, Енґендер та Діппер... тобто туди, де ширилися чутки про «рухання» трупів. Якщо ж зважитися на експеримент, який полягає у визначенні пункту, що є геометричним центром, то він опиниться не в якомусь морзі, а за вісімнадцять миль на південний захід від Шелтема — серед мочарів і неужитків Чінчісса...

Інспектор Фаркварт, який слухав цю лекцію з потилицею, що дедалі більше червоніла, не витримав.

— Чи ви, пане, хочете цим сказати, — вибухнув він, — що з тих проклятих боліт виліз якийсь дух, котрий, линучи в повітрі невидимим, хапав по черзі одні останки за одними?!

Скісс помалу скручував свій сувій. У світлі невидимого рефлектора, худий і чорний на світло-зеленому тлі мапи, він нагадував більше, ніж будь-коли, птаха (болотяного — додав подумки Ґреґорі). Скісс старанно заховав кальку у свій бездонний портфель і, випроставшись, з обличчям, на якому з’явилися червоні плями, холодно глянув на інспектора.

— Я не хочу сказати нічого, крім того, що випливає зі статистичного аналізу, — заявив він. — Є зв’язки близькі, наприклад, між яйцями, шинкою і шлунком, а є віддалені, малопомітні, наприклад, між політичним ладом країни й середнім віком укладання шлюбів. Однак завжди йдеться про окреслене співвідношення, котре дає підстави говорити про наслідки і причини.

Великою, старанно складеною носовою хустинкою він витер краплинки поту над верхньою губою, сховав хустку в кишеню і продовжив:

— Ця серія випадків є складною для з’ясування. Треба утриматися від будь-яких упереджень. Якби я помітив їх з вашого боку, то був би змушений облишити цю справу, як і співпрацю з Ярдом.

Якусь мить він вичікував, ніби сподівався, що хтось підніме кинуту рукавичку, потім підійшов до стіни й погасив рефлектор. Стало майже зовсім темно. Скісс пошукав вимикач, мацаючи рукою по стіні.

Світло лампи під стелею змінило кімнату. Вона ніби стала меншою, а засліплений головний інспектор, який мружив очі, на мить нагадав Ґреґорі його старого дядька. Скісс повернувся до мапи.

— Коли я почав дослідження, від перших двох випадків минуло вже багато часу, точніше, щоб не прикрашати, поліція присвятила їм у досьє настільки мало уваги, що точна реконструкція фактів, яка б дала змогу ствердити, що відбувалося година за годиною, виявилася неможливою. Тому я обмежився іншими трьома випадками. У всіх трьох стояв туман, двічі густий, а раз надзвичайно густий. Поза тим, у радіусі кількасот метрів проїжджали різні автомобілі — щоправда, не було жодних «підозрілих», хоч я не дуже розумію, на чому мала базуватися така підозрілість. Адже ніхто не вибрався б на подібну поїздку машиною з написом «перевезення вкрадених тіл». Авто теоретично могли б паркувати навіть на значній відстані від місця крадіжки. Врешті я довідався, що в усіх трьох випадках під час смеркання (нагадаю, що зникнення траплялися завжди вночі) поблизу зауважували... — Скісс зробив маленьку паузу і тихим, але виразним голосом закінчив: — ...якусь домашню тварину, котру там зазвичай не зустрічали чи принаймні яку мої співрозмовники не знали й ніколи там не бачили. Двічі це був кіт, а раз пес.

Пролунав короткий сміх, який одразу ж перетворився на погану імітацію кашлю. Сміявся Соренсен. Фаркварт ні не поворухнувся, ні не озвався, навіть коли Скісс виголошував сумнівні дотепи на тему «підозрілих» автомобілів.

Якоїсь миті Ґреґорі помітив погляд, який головний інспектор кинув на Соренсена. В ньому не було докору, не було навіть суворості, а лише майже фізично відчутна важкість.

Доктор іще раз кашлянув для пристойності, й запанувала тиша. Скісс дивився над їхніми головами у темряву вікна.

— Статистична вага останнього спостереження, на перший погляд, невелика, — продовжив він, зриваючись на фальцет. — Однак я пересвідчився, що на тих околицях бездомні пси чи коти практично майже ніколи не тиняються. Поза тим, одну з цих тварин — а саме пса — знайшли мертвим на четвертий день після зникнення останків. Беручи це до уваги, я дозволив собі оголосити в останньому випадкові, коли увечері з’явився кіт, нагороду за віднайдення останків цього створіння. Сьогодні вранці я отримав відомість, яка зробила мене біднішим на п’ятнадцять шилінгів. Кіт лежав під снігом серед кущів, його знайшли школярі — на відстані неповних двохсот кроків од цвинтарного моргу.

Скісс підійшов до вікна, повернувшись плечима до кімнати, ніби хотів виглянути надвір, але там уже не було видно нічого, крім вуличного ліхтаря, що хитався під поривами вітру й нерівномірно поблискував крізь тінь, яку кидав товстий стовбур дерева.

Він мовчав довгенько. Кінчиками пальців гладив лацкан дещо завеликого сірого піджака.

— Чи ви закінчили, пане докторе?

На голос Шеппарда Скісс повернувся. Несмілива, майже хлоп’яча усмішка несподівано змінила його дрібне обличчя, всі риси якого були непропорційними; під сірими очима виступали малі подушечки щік, через малу щелепу підборіддя майже не було.

«Та ж він просто хлопчисько, вічний підліток і який милий!» — здивовано подумав Ґреґорі.

— Я хотів сказати ще кілька слів, але в кінці, — мовив Скісс і повернувся на своє місце. Інспектор зняв окуляри. Очі в нього були втомлені.

— Гаразд. Колего Фаркварте, прошу, якщо ви маєте що сказати у цій справі.

Фаркварт озвався неохоче:

— Правду кажучи, небагато. Традиційно і по-старому я міркував над усією цією «серією», як називає її доктор Скісс. Вважаю, що принаймні деякі чутки мусили бути правдивими. Як на мене, справа проста — винуватець хотів украсти останки у Шелтемі чи деінде, але його злякали. Щойно у Трікгіллі йому це вдалося. На той час він був іще «новачком», тіло зникло голим. Мабуть, він не розумів, що транспортування в такому вигляді мусить природним чином завдати значних клопотів, у кожному разі — більших, аніж перевезення одягнутих останків, що не так впадає в очі. Саме це змусило його змінити тактику й подбати про одяг. Та й вибір останків у першому випадку не був «найкращим» — маю на увазі те, що доктор Скісс окреслив як пошук тіла «в доброму стані». У морзі Трікгілла були останки іншого померлого — молодої людини, збереженої краще за ту, яка зникла. Мабуть, це все.

— Залишається мотивація дій, — продовжив за хвилину. — Мені вбачаються такі можливості: некрофілія, божевілля або дія якогось, скажімо, науковця. Я волів би, щоб із цього питання висловився доктор Соренсен.

— Я не психолог і не психіатр, — майже роздратовано кинув доктор. — У кожному разі про некрофілію не йдеться. Ті, хто на неї страждає, — є особами не конче з тяжкими ураженнями психіки; дебіли, кретини напевно не здатні планувати якусь складнішу дію. Це не підлягає сумнівові. Далі, божевілля, на мою думку, також можна не брати до уваги. Виконавець не покладався на випадок, у діях забагато скрупульозності, жодних помилок — такої логіки дій божевільні взагалі не виявляють.

— Параноя? — тихо кинув Ґреґорі. Лікар поглянув на нього неприязно. Якусь мить здавалося, що слово сумніву крутиться в нього на язиці, й він розтягує цей момент, урешті Ґреґорі скривив тоненькі жаб’ячі губи.

— Ні. Тобто, мені так не здається, — пом’якшив він категоричність свого заперечення. — Божевілля, прошу панства, не є мішком, у який можна запакувати всі людські дії з незрозумілими для нас мотивами. Божевілля має свою структуру, свою логіку поведінки. Для наполегливих, то не унеможливлюю, що якийсь патологічний психопат, так, психопат, саме психопат міг би бути винуватцем. Це єдина можливість...

— Психопат зі схильностями до математики, — зауважив ніби випадково Скісс.

— Що ви маєте на увазі?

Соренсен зазирнув ув обличчя Скіссові з простацько-глузливою усмішкою, в якій було щось образливе. Його вуста були напіввідкритими.

— Ну, психопат, який вирахував собі, як буде дотепно, коли результат відстані й часу між черговими випадками, помножений на різницю температур, є певною сталою, константою.

Соренсен нервовим рухом гладив себе по коліну, потім забарабанив по ньому пальцями.

— Або я знаю... Можна множити й ділити між собою різноманітні речі, довжину тростин на ширину капелюхів, і з цього можуть виникати різні сталі або змінні.

— Ви гадаєте, таким чином висміюєте математику?.. — почав Скісс. Було помітно, що він готовий сказати щось різке.

— Вибачте. Я б хотів почути думку пана про третій можливий мотив, — Шеппард дивився на Соренсена, як попередньо.

— Про того вченого, який краде останки? Ні. Та звідки, що ви! Такий учений, який проводить експерименти на трупах, — нізащо у світі! Ідея для низькопробного фільму. Навіщо ж красти труп, коли можна дістати його в будь-якому прозекторії, до того ж без жодних проблем, або й викупити в родини? Таке трапляється. Поза тим, жоден учений не працює сьогодні сам, і якби навіть украв труп (не знаю, правда, навіщо), то не міг би приховати цього перед колегами, співробітниками. Такий мотив просто неможливий.

— То що ж, на вашу думку, залишається? — спитав Шеппард. Його аскетичне обличчя було незворушним. Ґреґорі спіймав себе на тому, що вдивляється у свого начальника до непристойності — ніби розглядає картину. Чи він справді такий, чи це просто втома й рутина?

Це відбувалося серед тяжкого прикрого мовчання, що запанувало після останніх слів головного інспектора. В темряві, що панувала за вікном, знову відізвався десь у глибині далекий двигун, басовитий звук потягнувся угору й стих. Тремтіли шиби.

— Психопат чи ні, — несподівано сказав доктор Скісс. Він усміхався і був справді у доброму гуморі. — Як слушно зауважив доктор Соренсен, дії психопата мають зазвичай інакший вигляд, вони відзначаються імпульсивністю, непродуманістю, викликані емоційним звуженням поля уваги, їх супроводжують помилки. Отож, що нам залишається, — нічого. Це означає, що ці випадки не могли трапитися.

— Пан надзвичайно дотепний, — буркнув Соренсен.

— Панове, — озвався Шеппард, — мене дивує, наскільки помірковано досі оцінює нас преса. Це можна приписати, як мені здається, конфліктові в Малій Азії. Громадська думка була надто зайнята цією справою — але до часу. Тепер можемо чекати нагінки на Ярд. Отож, якщо йдеться про суто формальні речі, — слідство мусить тривати далі. Я хотів би довідатися, що вже зроблено, зокрема, щоб віднайти крадені тіла.

— Це справа поручника, — сказав Фаркварт. — Він отримав од нас повноваження два тижні тому й відтоді робив усе сам.

Ґреґорі кивнув, удаючи, що не почув докору, який прозвучав у цих словах.

— Почавши від третього випадку, — сказав він, — ми вжили дуже радикальних заходів. Безпосередньо після донесення про зникнення останків ми закрили всю околицю в радіусі майже ста кілометрів, послуговуючись усіма місцевими силами, дорожніми й авіаційними відділеннями, а також викликали з Лондона два відділи радіоавтомобілів з тактичним центром у Чічестері. Всі перехрестя, залізничні переїзди, шлагбауми, виїзди з автострад, дороги із закритих теренів контролювали, але без результатів. За такої нагоди ми затримали п’ять осіб, рузшукуваних за різні злочини, але щодо нашої проблеми результатів не було. Хочу звернути увагу на останній випадок. Перекриття території в радіусі ста кілометрів — справа надто обтяжлива і практично не дає стовідсоткової гарантії, що вічка сітки є достатньо малими, щоб унеможливити втечу винуватця. Ймовірно, що в попередніх випадках, тобто у другому і третьому, виконавець покинув перекриту територію, перш ніж усі наші пости практично її замкнули. Адже в нього було багато часу, в першому випадку принаймні шість, а в другому — близько п’яти годин ночі. Природно, я припускаю, що він використовував авто. Одначе в останньому випадкові зникнення трапилося між третьою і четвертою п’ятдесят ночі. У виконавця було щонайбільше година й три чверті на втечу. Отож, це трапилося вночі з типово березневою погодою: завірюха і снігопад після вечірньої імли; всі дороги до наступного полудня були засипані й перекриті заметами. Виконавець мусив би використати потужний трактор. Я про це знаю, бо ми мали неабиякі труднощі з визволенням наших патрульних машин — як місцевих, так і тих, що поспішали на наш виклик з району Великого Лондона, з резерву, призначеного Crime Investigation Departament.

— Отож пан твердить, що жоден автомобіль до полудня не міг виїхати з околиці Льюеса?

— Так.

— А сани?

— Технічно це було би можливо, але не в час, який виконавець мав у своєму розпорядженні. Адже санками не проїдеш більше, ніж кільканадцять кілометрів за годину, а за такого снігу — лише кілька. Навіть найкращими кіньми він би не вирвався до полудня з кола радіусом вісімдесят кілометрів.

— Добре, поручнику, але ж ви самі казали, що таке перекриття терену не дає безумовної певності, — лагідно сказав Шеппард. — Стовідсотковий контроль є тільки ідеалом, до якого ми прагнемо...

— Він, зрештою, міг винести останки в мішку, пішки, йдучи полями навпростець, — зауважив Фаркварт.

— Я б наполягав на тому, що це неможливо, — сказав Ґреґорі; він намагався бути спокійним, але вже відчував, як палають щоки. Йому страшенно кортіло встати, і він ледве стримувався.

— Після шостої ранку жоден транспорт не міг пробитися із перекритої території, за це я готовий поручитися, — заявив він. — Крізь сніги, врешті-решт, міг би пробитися піший, але не з таким тягарем, яким є тіло дорослої людини. Він радше покинув би його...

— Може й покинув, — зауважив Соренсен.

— Я думав і про це. Ми перешукали всю околицю, нам полегшила роботу відлига, що почалася наступного ж ранку. Нічого не знайдено.

— Ваші міркування не такі вже й бездоганні, як пан уважає, — зненацька втрутився у розмову Скісс. — По-перше, ви не знайшли здохлого кота, що б сталось, якби ви шукали достатньо скрупульозно...

— Вибачте, пане, але ми шукали людські останки, а не здохлого кота, — заявив Ґреґорі.

— Гаразд. Однак є надто багато можливостей сховати останки в такому широкому терені, аби можна було заявити, що їх там напевно немає.

— Виконавець міг також закопати тіло, — докинув Фаркварт.

— Украв його для того, щоб закопати? — з невинним виразом спитав Ґреґорі. Фаркварт пирхнув.

— Міг їх закопати, коли побачив, що не втече.

— А звідки він міг знати, що не втече? Адже ми не оголошували по радіо про закриття доріг, — відрізав Ґреґорі. — Хіба що він мав інформатора — або сам є офіцером поліції...

— А це навіть цікава думка, — усміхнувся Скісс. — Поза тим, панове, ви не вичерпали всі можливості. Залишається гелікоптер.

— Це нонсенс! — доктор Соренсен не приховував роздратування.

— Чому? Чи в Англії нема гелікоптерів?

— Доктор вважає, що в нас тут легше знайти психопата, ніж гелікоптер, — зауважив Ґреґорі й задоволено усміхнувся.

— Вибачте, але на таку розмову мені шкода часу.

Скісс знову відкрив портфель, видобув з нього товстий машинопис і почав з ручкою переглядати його.

— Панове!

Почувши Шеппарда, всі замовкли.

— Те, що виконавець вислизне з перекритого терену, не можна унеможливлювати. Пан мусить це мати на увазі й на майбутнє, колего Ґреґорі. Що ж до гелікоптера... Це можемо залишити собі як крайність на майбутнє...

— А також усіляку падаль, — додав Соренсен.

Скісс не озвався, наче заглибившись у читання.

— Пошук тіл слід продовжувати, — вів далі Шеппард. Цю акцію варто планувати широко, охопити нею і порти. Акуратний контроль суден, зокрема дрібних вантажів, буде не зайвим. Чи в когось, панове, є ще якісь міркування? Якась гіпотеза? Якась думка? Може бути дуже сміливою, навіть надто сміливою.

— Як на мене, не можна... — озвалися одночасно Ґреґорі й Фаркварт, перезирнулися і замовкли.

— Слухаю.

Ніхто не мовив ані слова. Задзеленчав телефон. Інспектор вимкнув його й оглянув присутніх. Цигарковий дим сивуватою хмариною простягався під лампою. Якусь мить панувала тиша.

— Тоді я, — озвався Скісс. Він скрупульозно складав удвоє і ховав у портфель свій машинопис. — Я застосував сталу поширення явища, про яку згадав, аби передбачити його подальший розвиток.

Він устав і червоним олівцем обвів на мапі простір, що охоплював частину графств Сассекс та Кент.

— Якщо наступний випадок відбудеться між сьогоднішнім днем та кінцем наступного тижня, він трапиться в цьому секторі, обмеженому на півночі передмістями Іст Вікхем, Кройдон і Сарбітон, на заході Горшемом, на півдні береговою смугою Каналу, а на сході — Ешордом.

— Дуже велика площа... — буркнув зі сумнівом Фаркварт.

— Та ні, бо з неї треба «виключити» все внутрішнє коло, в якому трапилися дотеперішні випадки. Явище відзначається експансією назовні, отже, слід врахувати лише округлу смугу шириною до тридцяти п’яти кілометрів. На цьому терені є близько вісімнадцяти лікарень і понад сто шістдесят невеликих цвинтарів. Це все.

— І пан... пан певен, що це трапиться? — випалив Соренсен.

— Ні, — заперечив після довшої паузи Скісс. — Я не певен. Але якщо це не трапиться, о, якщо не трапиться...

Із ученим діялося щось дивне; всі дивилися на нього з остовпінням, бачачи, як він увесь тремтить, але раптом його голос заламався, мов у підлітка, який переживає мутацію. Скісс голосно порскнув. Саме так, він сміявся до розпачу, втішений якоюсь думкою, зовсім не зважаючи на мертву тишу, що була реакцією на його невгамовну веселість.

Скісс підняв з-під крісла портфель, недбало вклонився і, з плечима, які ще тремтіли, швидким, підкреслено широким кроком вийшов із кабінету.

[1] До архіву (лат.)

[2] Central Intelligence Cervice (англ.) — Центральна Розвідувальна Служба.

Розділ ІІ

Сильний вітер розірвав хмари, і над будинками заясніла жовтувата зоря. Лампи поблідли, сніг чорнів та розпливався на хідниках і дорозі. Ґреґорі йшов швидко, з руками в кишенях пальта, не дивлячись на перехожих. На перехресті зупинився, якусь мить вагався, переступаючи довгими ногами, бо відчував холод у переповненому вологою й відлигою повітрі. Сердячись на власну нерішучість, урешті повернув ліворуч.

Нарада закінчилася майже відразу після виходу Скісса — власне кажучи, нічим. Шеппард навіть не вирішив, хто далі вестиме справу.

Ґреґорі майже не знав головного інспектора, сьогодні він бачив його уп’яте чи вшосте у житті. Він знав методи, як звернути на себе увагу начальника, але не використовував їх у недовгій кар’єрі детектива. А тепер жалкував, що має таке низьке звання. Це значною мірою зменшувало шанси на керівництво слідством.

Прощаючись, Шеппард запитав його, що він збирається робити далі. Відповів, що не знає. Це відповідало правді, але така щирість, як правило, не давала бажаного результату. Чи Шеппард не сприйняв ці слова, як свідчення обмеженого мислення, якщо не байдужості?

А що за його плечима сказав про нього головному Фаркварт? Мабуть, не дав йому найкращої оцінки. Ґреґорі намагався переконати себе, що це йому лише лестить, бо чого варта думка Фаркварта?

Від цієї нецікавої особи перейшов подумки до Скісса. Це була справді особлива людина. Про нього він чув небагато.

Під час війни доктор працював в оперативній секції при Головному Штабі і, кажуть, мав на своєму рахункові кілька оригінальних здобутків. За якийсь рік після війни він вилетів звідти з тріском. Наче нагрубіянив якійсь великій рибі, чи не маршалові Александрові. Був відомий тим, що налаштував проти себе всіх співробітників. Казали, що він сухий, в’їдливий, не має і крихти такту й такий категоричний у висловленні своєї думки про інших, як це робить хіба що дитина.

Ґреґорі міг добре зрозуміти неприязнь, яку викликав учений. Він дуже добре пам’ятав своє сум’яття під час лекції Скісса, коли не міг нічого протиставити його логічним висновкам. Та водночас відчував повагу до інтелекту, який чувся у цьому чоловікові, що нагадував птаха з надто малою головою. «Цим треба буде зайнятися», — закінчив він низку озвучених міркувань, не уточнюючи, в чому, власне, має полягати те «зайнятися».

День гаснув швидко, ще швидше, бо вже спалахнули вітрини. Вулиця звузилася, це був старий, чи не з часів Середньовіччя неперебудований закуток середмістя, з темними, незграбними будинками, в яких блищали неприродно великі та прозорі засклені коробки нових крамниць.

Він увійшов у пасаж, щоби скоротити дорогу. Біля входу лежав тонкий шар наметеного снігу; Ґреґорі здивувався, що на ньому нема слідів. Самотня жінка в червоному капелюсі дивилася на воскові посмішки манекенів, що презентували бальні сукні. Далі пасаж злегка повертав, на сухому бетоні лежали бузкові й білі квадрати світла вітрин.

Ґреґорі йшов трохи повільніше, не думаючи про навколишнє. Пригадав собі сміх Скісса й намагався зрозуміти його причину. Хотів докладно усвідомити звучання цього сміху, що видавався дуже важливим. Скісс, усупереч першому враженню, не грав на публіку, безумовно, він був упевнений у собі, отож сміявся, так би мовити, лише для себе і з причин, відомих тільки йому.

Із глибини порожнього пасажу навпроти Ґреґорі ступав чоловік. Високий, худий, він кивав головою, ніби говорив зі собою. Ґреґорі був надто заглиблений у свої думки, аби спостерігати за ним, але бачив його боковим зором. Той був уже недалеко. Навколо стало темніше, у трьох крамницях вітрини були вимкнуті, шиби четвертої заляпані вапном — ремонт. Лише там, звідки йшов самотній перехожий, блищало кілька великих вітрин.

Ґреґорі підняв голову, той сповільнив крок, ішов далі, але повільніше. Раптом обоє зупинилися за кілька кроків. Ґреґорі ще не позбувся своїх думок, і хоч дивився на високу постать чоловіка навпроти, не бачив його обличчя. Зробив крок, той теж ступив назустріч.

«Чого він хоче?» — подумав Ґреґорі. Поглядали один на одного спідлоба. В того було невиразне від тіні, широке обличчя, капелюх, надто насунутий на очі, закороткий плащ, сильно затягнутий поясом, так що його кінець звисав біля пряжки. З цією пряжкою було щось негаразд, але в голові Ґреґорі нуртувало забагато думок. Він рушив, бажаючи обминути незнайомця, однак той перегородив йому дорогу.

— Гей, я зараз... — гнівно почав Ґреґорі й затнувся.

Незнайомець — це був він. Стояв перед великим дзеркалом, що, мов стіна, перегороджувало весь пасаж. Він помилково зайшов у глухий провулок, перекритий скляним дахом.

Він якусь мить дивився на своє відображення з повільно зникальним відчуттям, що уздрів когось чужого. Засмагле обличчя, не надто розумне, з упертою щелепою, як він часом критично думав про себе. Може, це був радше спротив, тупуватий спротив — це він теж не раз думав. «Ну що, надивився?» — буркнув тихенько, крутнувся на п’яті й пішов до виходу, зі зростаючим неспокоєм, наче пошився в дурні.

На середині шляху він не міг стримати незрозуміле бажання і знову обернувся. «Той» також зупинився, далеко, серед освітлених порожніх вітрин, відходячи у глиб вулички, до якихось своїх справ дзеркального світу. Він сердито поправив пояс, пряжку на ньому, посунув капелюх з чола і вийшов на вулицю.

Наступний пасаж вивів його просто до «Європи». Швейцар відчинив скляні двері. Ґреґорі йшов поміж столиків до бузкового світла бару. Він був такий високий, що не мусив спинатися навшпиньки, щоби сісти на дзиґлик.

— «Білий Кінь»? — запитав бармен. Ґреґорі кивнув.

Пляшка видала такий звук, ніби в ній був схований скляний дзвіночок. Ґреґорі випив швидко, перконавшись, що «Білий Кінь» міцний, із добрим післясмаком і дряпає горло. Він його не терпів. Але склалося так, що кілька разів підряд заходив до «Європи» з молодим Кінсеєм і пив з ним саме це віскі; відтоді бармен уважав, що Ґреґорі постійний клієнт і пам’ятав про його звички. Насправді Ґреґорі зустрічався з Кінсеєм, аби завершити справу зі зміною помешкання. Він віддавав превагу теплому пиву, а не віскі, але соромився замовляти його в такому вишуканому закладі. Зайшов сюди просто через те, що не хотів повертатися додому. Вирішив за келишком скласти всі відомі факти «серії» в одну конструкцію, але не міг пригадати собі жодного прізвища і жодної дати.

Він випив, різко закинувши голову назад.

Здригнувся. Бармен щось говорив до нього.

— Що? Що?

— Чи пан не хоче повечеряти? У нас сьогодні дичина, і саме пора.

— Дичина?

Він не зрозумів жодного слова.

— Ага, вечеря, — дійшло до нього.

— Ні, прошу налити.

Бармен кивнув головою. Він мив склянки під блискучим краном, дзенькаючи так, ніби хотів розбити їх на друзки. Підвів до Ґреґорі розчервоніле, тверде від м’язів обличчя, примружив очі та прошепотів:

— Пан чекає?..

Крім них, у барі не було нікого.

— Ні. А що? — додав гостріше, ніж збирався.

— Та ні, нічого, я думав, що пан... на службі, — буркнув бармен і відійшов у протилежний кут. Хтось легенько торкнув Ґреґорі за плече, він блискавично обернувся і не міг приховати розчарування: перед ним стояв кельнер.

— Прошу вибачення... поручник Ґреґорі? Вас до телефона.

Він намагався якнайшвидше перейти крізь натовп танцюристів, які штовхалися з усіх боків. Лампочка в кабіні перегоріла. Він стояв у темряві; крізь округле віконце падала пляма різнокольорового світла.

— Це Ґреґорі, слухаю.

— Говорить Шеппард.

На звук далекого голосу серце вдарило сильніше, але тільки раз.

— Поручнику, я хотів би зустрітися з вами.

— Так, пане інспекторе. Коли мені...

— Я волів би не відкладати. У вас є час?

— Звісно, прошу пана. Чи завтра?

— Ні, сьогодні, якщо ви можете. Можете?

— Так, звичайно.

— От і добре. Ви знаєте, де я живу?

— Ні, але можу...

— Волгем, 85. Це у Педінґтоні. Можете приїхати зараз?

— Так.

— Чи, може, пан воліє за годину, чи за дві?

— Ні, можу зараз.

— Ну, то чекаю.

Покладена слухавка дзенькнула. Ґреґорі спантеличено дивився на телефонний апарат. Як, на бога, Шеппард довідався про цю нещасну «Європу», в якій він проживав свої дешеві прояви снобізму. Чи видзвонював його всюди, чи шукав так настирливо? На саму думку про таку можливість йому стало гаряче. Вийшов з ресторану й бігцем кинувся до автобуса, що саме під’їжджав. Від зупинки треба було пройти ще добрячий шматок, петляючи безлюдними вулицями. Врешті він опинився у провулку, де не було більших будинків. У калюжах миготливими рядами відбивалися газові ліхтарі. Він навіть не припускав, що такий глухий закуток міг ховатися в самому серці цієї дільниці.

Біля номера вісімдесят п’ять він здивувався ще раз. У саду за низьким муром стояв масивний будинок, віддалений від усіх інших, увесь темний, наче мертвий. І лише коли Ґреґорі пильно придивився, то зауважив слабке світло у крайньому вікні на другому поверсі.

Хвіртка відчинилася важко, зі скрипом. Він ішов мало не навпомацки, бо мур закривав світло вуличного ліхтаря. До входу вели пласкі, нерегулярні кам’яні плити, він намацував їх ногами. Замість дзвінка з чорної поверхні дверей виступала відшліфована ручка. Він потягнув не надто сильно, наче боявся зчинити шум.

Чекав довгенько. Зрідка цокала невидима ринва, на перехресті на мокрому асфальті запищали колеса автомобіля. Двері відчинилися беззвучно. У них стояв Шеппард.

— Ви вже є. Це добре. Прошу за мною.

Хол був зовсім темний. У глибині виднівся слабкий відблиск, що тягнувся вгору — сходи у смузі світла. На другому поверсі перед відчиненими дверима був малий передпокій. Щось поглянуло на нього з висоти порожнім чорним поглядом, це був череп якогось звіра, ледь видний, світилися тільки очниці серед жовтуватих обрисів кістки.

Шеппард зняв пальто й увійшов до покою. Мандрівка серед мороку так напружила його очі, що він мусив примружитися.

— Прошу сідати, пане.

Кімната була майже темна. Ковпак сильної лампи, що горіла на столі, був нахилений униз, просто на розгорнуту книжку. Відблиск розкладених паперів падав на стіни і стелю. Ґреґорі все ще стояв. У покої був лише один фотель.

— Прошу сідати, — повторив головний інспектор. Це прозвучало як наказ. Повагавшись, поручник сів. Тепер світло було так близько від нього, що він майже нічого не бачив. На стінах виднілися невиразні плями якихось картин. Під ногами він чув м’який килим. Фотель був не дуже зручним, але добрим для роботи за великим столом. Навпроти стояла довга шафа з книжками. Посередині матовим більмом блищав телевізор.

Шеппард підійшов до столу, витягнув з-під книжок чорну металеву коробочку з цигарками й підсунув її гостеві. Сам також запалив і почав ходити від дверей до вікна, закритого важкою брунатною портьєрою. Мовчанка тривала довго, Ґреґорі вже стомився стежити за рівномірними кроками господаря.

— Я вирішив дати цю справу панові, — несподівано озвався Шеппард, не зупиняючись. Ґреґорі не знав, що сказати. Він відчував випитий алкоголь і так сильно затягнувся цигаркою, ніби дим мав витвережувальні властивості.

— Пан буде провадити її сам, — категоричним тоном заявив Шеппард. Не перестаючи ходити, він скоса глянув на постать, яка сиділа у світлі лампи.

— Я вибрав пана не з огляду на особливі слідчі здібності, бо пан ними не володіє. Систематичним я б теж вас не назвав. Та це не шкодить. Але ви особисто заанґажовані в цю проблему. Чи не так?

— Так, — погодився Ґреґорі. Йому здалося, що така суха, рішуча відповідь була доречною.

— Чи в пана є якась власна концепція цієї справи? Цілком приватна, якої пан не хотів висловити сьогодні у мене в бюро?

— Ні. Тобто... — Ґреґорі вагався.

— Слухаю.

— Це враження, яке ні на чому не базується, — озвався Ґреґорі. Він говорив неохоче. — Мені здається, що в цій історії не йшлося про останки, тобто вони мають свою окреслену роль, але справа не в цьому.

— А в чому?

— Цього я не знаю.

— Справді? — голос інспектора був лагідний, тон майже веселий. Ґреґорі шкодував, що не може бачити його обличчя. Це був цілком інакший Шеппард, аніж той, якого він зрідка бачив у Ярді.

— Гадаю, то паскудна справа, — вирвалося у нього, так, ніби розмовляв з колегою. — Є у ній щось... щось абсурдне. Мова не про те, що вона така складна. Там є деталі, які не вдається поєднати не тому, що це фізично неможливо, а тому, що тоді виникає психологічний нонсенс, до того ж настільки пірамідальний, що навіть годі уявити.

— Так, так, — тоном уважного слухача повторив за ним Шеппард. Він усе ще ходив. Ґреґорі вже не стежив за ним, не відривав очей од паперів, говорив дедалі запальніше:

— Концепція божевілля, манії, психопатії, як ґрунту, з котрого виростає вся ця історія, не викликає сумніву. Звідки б вона не починалась, і як би ми не прагнули цього уникнути — весь час повертається до того самого. Це, власне кажучи, єдина дошка порятунку. Але так лише здається. Маніяк — дуже добре. Однак та шкала і та залізна логіка — не знаю, чи пан розуміє! Якби увійти до якогось дому й побачити в ньому всі столи та стільці з одною ніжкою, можна було б сказати: це справа божевільного. Якийсь шаленець умеблював собі помешкання. Але якби йти від дому до дому і бачити це в усьому місті?.. Я не знаю, що то значить, але це не міг бути, не може бути божевільний. Радше це протилежний полюс. Хтось надто розумний. Тільки розум він присвятив незрозумілій справі.

— А далі?.. — тихо спитав Шеппард, ніби не хотів приглушити запал, з яким говорив Ґреґорі. Молодик, сидячи за столом, вдивлявся у папери, не помічаючи їх, і озвався після короткої мовчанки:

— Далі... дуже недобрі речі. Дуже недобрі. Серія дій без жодної помилки — це жахливо, це... мене вражає. То не людське. Люди так не діють. Люди помиляються, час од часу вони мусять спіткнутися, схибити, залишити слід, облишити розпочату дію. Ті останки на початку, ті... рухання, як ми це назвали, — я не вірю в те, що твердить Фаркварт, — буцімто виконавця сполохали й він утік. Нічого подібного. Він хотів тоді лише порухати. Спочатку трохи. Потім більше. Потім іще більше — доки перше тіло зникло. Так мало бути, він так вирішив. Я думав, я все ще думаю, навіщо... але не знаю. Нічого.

— Чи ви знаєте справу Лапейрота? — спитав Шеппард. Він стояв ледь помітний у глибині кімнати.

— Лапейрот? Той француз, який...

— Так, це було тисяча дев’ятсот дев’ятого. Ви знаєте цю справу?

— Щось крутиться в голові, але не можу згадати. Про що тоді йшлося?

— Про надмір слідів. Так це назвали, не дуже вдало. На набережній, над Сеною, протягом певного часу знаходили ґудзики від одягу, викладені різними геометричними фігурами. Пряжки від поясів, од підтяжок. Дрібні монети, викладені багатокутниками, колами. По-різному. Носові хустинки, сплетені, як коси.

— Хвилинку, щось пригадую. Я про це десь читав. Двоє старих, які на піддашші... так?

— Еге ж. Це саме та історія...

— Вишукували молодих людей, які хотіли здійснити самогубство, відраджували, втішали їх, забирали до себе додому і просили розповісти їм, що підштовхнуло такого нещасного до думок про самогубство. Це було так, правда? А потім... душили. Так?

— Більш-менш. Один із них був хіміком. Убитих вони роздягали, тіла позбувалися за допомогою концентрованої кислоти й пальника, а ґудзиками, пряжками й усіма дрібницями, які залишалися після зниклих, бавилися, точніше, грали в ребуси з поліцією.

— Не дуже розумію, чому ви про це згадали. Один із тих убивць був божевільним, а другий — жертвою так званої foliededeux[3]. Безвільний, підпорядкований індивідуальності першого. Ребуси з ґудзиками вони вигадали тому, що це їх збуджувало. Справа була, може, і складна для вирішення, але в принципі тривіальна... Були вбивці та вбиті, були сліди. Що з того, що штучно складені...

Ґреґорі не закінчив і з неясною усмішкою, що несподівано проступила на його вустах, дивився у бік інспектора, намагаючись розгледіти його в темряві.

— А... — сказав таким тоном, ніби здійснив вражаюче відкриття, — про це йдеться...

— Так, власне про це, — відповів Шеппард і знову продовжив свою мандрівку кімнатою. Ґреґорі низько схилився. Пальцями він постукував по краю стола.

— Штучні... — прошепотів, імітація... імітація, так? — сказав голосніше. Вдаване, але що? Божевілля? Ні, не те: коло знову замикається.

— Замикається, бо пан іде не в той бік. Коли пан каже «удаване божевілля», то шукає точної аналогії зі справою Лапейрота. Вбивці там діяли, так би мовити, адресно: залишали поліції головоломки. А в нашому випадкові ми цілком не певні, що «адресатом» є поліція. Я навіть уважаю це мало правдоподібним.

— Ну так... — сказав Ґреґорі. Він утратив запал, пригас. — Отож знову повертаємося до вихідної точки. До мотиву.

— Та ні, прошу пана. Погляньте-но сюди.

Шеппард показав рукою на стіну. На ній виднілася нерухома плямка світла, якої Ґреґорі досі не помічав. Звідки падало це світло? Поглянув на стіл. Неподалік рефлектора лампи на паперах лежало поліроване прес-пап’є. Вузький промінчик, відбиваючись у глибині кристала, біг у глиб темної кімнати і падав на стіну.

— Що пан бачить отут? — спитав Шеппард, відсуваючись у тінь. Ґреґорі схилився вбік, аби лампа на столі не сліпила його. На стіні висіла картина, ховаючись у темряві. Тоненький промінчик висвітлював лише невеликий фрагмент полотна. На цьому просторі, не більшому за дві монети, було видно темну пляму в біло-попелястому, ледь вигнутому обводі.

— Ви про пляму? — спитав він. — Якийсь переріз? Ні. Не можу зрозуміти, хвилинку...

Форма його заінтригувала. Він дивився усе уважніше, примруживши очі. При продовженні спостереження у нього виникало відчуття неспокою. Він і далі ще не знав, на що дивиться, але неспокій зростав.

— Це ніби щось живе... — сказав, мимоволі стишуючи голос. — Хоча ні... Випалене вікно в руїні?

Шеппард підійшов ближче і затулив собою це місце, неправильна пляма світла тепер лежала на його грудях.

— Пан не може зорієнтуватися в цьому, бо бачить лише частину, — сказав він. — Чи не так?

— А! Пан вважає, що ця серія зі зникненням останків є лише частиною, фрагментом, скажімо, початком якоїсь більшої цілості?

— Гадаю, саме так.

Шеппард узявся знову ходити. Ґреґорі ще раз глянув на пляму на стіні.

— Це може бути початком якоїсь афери великого масштабу, кримінальної чи й політичної, яка з часом вийде за кордони нашої країни. Те, що лише відбудеться, мало б, отже, випливати з того, що вже було. Може бути й інакше, може, ми бачили тільки маневр для відвернення уваги або ж тактичну відволікальну операцію...

Ґреґорі слухав неуважно, він з неспокоєм вдивлявся у ту пляму.

— Вибачте, — несподівано для себе сказав він, — що там таке, пане інспекторе?

— Де? А, це!

Шеппард клацнув вимикачем. Світло залило кімнату, це тривало якихось дві чи три секунди. Потім інспектор вимкнув лампу під стелею, і знову запанував морок. Перш ніж він повернувся, Ґреґорі зауважив те, що доти було невидимим, — жіноче обличчя, повернене навскоси назад, яке дивилося тільки білками, зі шиєю, на якій була глибока борозна від зашморга. Він уже не бачив деталей світлини, одначе, попри це, неначе з дивним запізненням до нього доходив жах, застиглий у цьому мертвому обличчі. Він провів очима Шеппарда, який усе ще ходив.

— Може, пан має слушність, — сказав Ґреґорі, мружачи повіки, — але не знаю, чи це найважливіше? Чи ви можете уявити людину, яка вночі, у темному морзі, відгризає зубами полотняну запону?

— А ви не можете? — перебив його Шеппард.

— Звісно, можу, але збуджену, налякану, через нестачу інших знарядь, через безвихідь... Але ж ви знаєте так само, як я, навіщо він це зробив. Адже це повторюється в усій серії, ця проклята, залізна послідовність. Він усе робив для того, щоби створити враження, ніби ці останки оживали. Для цього все вираховував і вивчав метеорологічні бюлетені. Але чи такий чоловік міг би вважати, що знайдеться поліцейський, готовий повірити в чудо? Тут, власне, тут криється все шаленство!

— Про яке ви кажете, що його нема й бути не може, — спокійно зауважив Шеппард. Відсунувши портьєру, він дивився в темне вікно.

— А чому пан згадав про справу Лапейрота? — за якусь хвилину озвався Ґреґорі.

— Бо вона почалася по-дитячому: від ґудзиків, викладених візерунком. Але не тільки тому. Скажіть-но, що є протилежним до людської діяльності?

— Не розумію... — бовкнув Ґреґорі. Йому дошкуляв головний біль.

— У власних вчинках людина маніфестує свою особистість, — спокійно пояснив інспектор. — Вона проявляється й у злочинних діях. Але регулярність, яка виявляється в нашій серії, є безособовою. Безособовість — як право натури. Ви розумієте?

— Мені здається... — хрипко озвався Ґреґорі. Усім тілом він похилився на один бік, дуже повільно, доки не опинився цілком поза дією сліпучого рефлектора. Завдяки цьому його очі чимраз краще бачили в темряві. Крім фотографії жінки, були й інші. Усі зображали обличчя померлих. Шеппард знову йшов через кімнату, рухався на тлі цих невиразних облич, як серед дивних декорацій, хоча ні — як серед дуже звичайних, близьких речей. Став навпроти столу.

— У цій серії є математична бездоганність, яка справляє враження, що виконавця не існує. Це неймовірно, але це правда, Ґреґорі...

— Що... що ви... — мало не пошепки кинув поручник, мимоволі відсахнувшись.

Шеппард стояв нерухомо, його обличчя ховала темрява. Несподівано до Ґреґорі долинули короткі, уривчасті звуки. Головний інспектор сміявся.

— Я вас налякав? — спитав уже поважніше. — На вашу думку, я маю слушність?

— Хто творить день і ніч? — знову спитав він. Його голос звучав знущально. Ґреґорі несподівано встав, відсунувши фотель.

— Розумію. Звичайно! — сказав він. — Йдеться про створення нового міту. Штучне право натури. Штучний, безособовий, невидимий виконавець. І, звісна річ, всемогутній. Блискуче! Імітація нескінченності...

Ґреґорі сміявся, але цей сміх був невеселим. Замовк, глибоко дихаючи.

— Чому пан сміється? — спитав повільно, мовби зі смутком, інспектор. — Чи не тому, що пан уже про це думав, але відкидав таку думку? Імітація? Звичайно. Але вона може бути досконалою, такою досконалою, Ґреґорі, що пан повернеться до мене з порожніми руками.

— Можливо, — холодно зауважив Ґреґорі. — Тоді мене замінить хтось інший. Урешті-решт, кожну деталь зокрема я можу пояснити вже тепер. Навіть з тим прозекторієм. Вікно можна відчинити за допомогою нейлонової жилки, попередньо прикріпленої до клямки. Я спробував. Але щоб якийсь творець нової релігії, якийсь імітатор див так робив перші кроки...

Він знизав плечима.

— Ні, це не таке просте. Ви постійно повторюєте слово «імітація». Воскова лялька є імітацією людини, чи не так? Але якщо хтось зробить ляльку, яка ходитиме й говоритиме, це буде чудова імітація. А як сконструює ляльку, що спливатиме кров’ю? Ляльку, котра буде нещасною і смертною, що тоді?

— І що все це має... адже навіть найдосконаліша імітація, і та лялька, мусить мати свого творця, а його можна скувати наручниками! — вигукнув Ґреґорі, охоплений несподіваним гнівом. «Чи він зі мною бавиться?» — майнула в нього думка. — Пане інспекторе... — сказав знову, — чи ви можете відповісти мені на одне запитання?

Шеппард дивися на нього.

— Пан вважає цю проблему нерозв’язною, так?

— Мабуть, що ні. Про це не може бути й мови. Однак є можливість, що розв’язок... — інспектор не закінчив.

— Прошу сказати мені все.

— Не певен, що маю на це право, — сухо озвався Шеппард, наче вражений настирливістю Ґреґорі. Однак закінчив: — Можливо, пан відкине цей розв’язок.

— Чому? Поясність виразніше, якщо ваша ласка!

Шеппард похитав головою.

— Не зумію.

Він підійшов до столу, висунув шухляду і вийняв з неї малу пачку.

— Робімо те, що повинні, — сказав, подаючи її Ґреґорі.

Це були фото трьох чоловіків і однієї жінки. Пересічні, звичайні обличчя, на які не звертаєш уваги; вони дивилися на Ґреґорі з блискучих клаптиків картону.

— Це вони, — сказав. Дві з цих світлин він уже бачив.

— Так.

— Але посмертних фото нема?

— Мені вдалося роздобути два, — Шеппард знову сягнув до шухляди. — Їх зробили у шпиталі на бажання родини.

Це були світлини двох чоловіків. Особливістю фото було те, що смерть додала значущості посполитим рисам зображених, обдарувала їх застиглою замисленістю. Вони стали виразнішими, ніж за життя, ніби тепер почали щось приховувати.

Ґреґорі звів очі на Шеппарда й здивувався. Зсутулений, раптом на диво постарілий, той застиг із заціпленими вустами, так, ніби страждав.

— Пане інспекторе?.. — спитав півголосом, з несподіваною несміливістю.

— Я волів би не давати панові цю справу... але не маю нікого, — тихо озвався Шеппард. Він поклав руку на плече поручника. — Ви повинні тримати зі мною зв’язок. Я хотів би допомогти панові, хоча невідомо, чи досвід тут може бути чогось вартий.

Ґреґорі відступив. Рука інспектора впала. Обидва тепер стояли поза освітленим колом. З темряви дивились одночасно всі обличчя зі стін. Поручник відчував себе п’янішим, аніж будь-якого моменту цього вечора.

— Прошу пана... — сказав він, — ви знаєте більше, ніж хочете мені сказати... так? — Йому дихалося трохи тяжче, ніби після зусилля. Йому навіть не спало на думку здивуватися, звідки в нього береться така відвага.

Шеппард заперечив порухом голови, дивлячись на нього з якоюсь безмежною поблажливістю. Чи, може, з іронією?

Ґреґорі поглянув на свої руки й зауважив, що в лівій тримає фото живих, а в правій — мертвих. І цієї миті той самий незрозумілий імпульс, який хвилину тому змусив його поставити незвичайне запитання, штовхнув його знову. Це було так, як дотик невидимої руки.

— Які з них... важливіші? — спитав ледь чутно. Лише незворушна тиша кімнати дала змогу це почути.

Шеппард, дивлячись на нього із заціпленими вустами, зробив дрібний рух небажання й підійшов до вимикача. Біле світло наповнило кімнату, все стало звичним та природним. Ґреґорі повільно сховав світлини до кишені.

Візит наближався до кінця. Та все-таки між ними залишилася тінь чогось недомовленого, хоча він говорив уже тільки про конкретне: про кількість і розміщення постів, які мали патрулювати морги, про контроль у місцевостях, що вказав Скісс, про повноваження поручника.

Раз і вдруге інспектор замовкав та вичікувально дивився на Ґреґорі, наче невпевнений, чи від цих конкретних міркувань він має повернутися до попередньої розмови. Але так нічого й не сказав.

Сходи від середини тонули в цілковитій темряві. Ґреґорі навпомацки дійшов до виходу. Раптом почув своє ім’я.

— Бажаю успіху! — голосно кинув йому вслід головний інспектор.

Поручник зачинив за собою двері, вітер з оглушливим гуркотом гримнув ними.

Панував пронизливий холод. Мороз стягував кригу на калюжах, мерзле болото хрускотіло під ногами, в потоках повітря летіли дрібні краплі, перетворюючись на віхолу крижаних голочок. Вони боляче кололи обличчя і з різким паперовим шелестом відскакували від цупкої поверхні пальта.

Ґреґорі хотів підбити підсумок усього, що сталося, але з таким самим успіхом він міг би класифікувати невидимі хмари, які вітер гнав над його головою. Спогади цього вечора борюкалися в ньому, розсипалися на сцени, не пов’язані нічим, окрім дошкульного пригнічення й розгубленості. Кімната, завішана посмертними фото, стіл, закладений розгорнутими книжками. Він раптом пошкодував, що не зазирнув у жодну з тих книжок, у розкладені папери. Ґреґорі навіть не спало на думку, що це було б нетактовно. Йому здавалося, що він на межі, за якою вже нічого не є певним. Кожна несуттєва на перший погляд річ готова виявити йому одне з багатьох можливих значень, аби при раптовій спробі її вхопити — розвіятися, розплинутися. А він, у погоні за розумінням, поринатиме в море багатозначних деталей, доки не втопиться в ньому, не зрозумівши нічого до кінця.

Власне, кого він, Ґреґорі, збирається привести до Шеппарда — творця нової релігії? Чудова, випробувана на практиці ефективність слідчої машини оберталася проти неї самої. Бо чим більше нагромаджувалося скрупульозно виміряних, сфотографованих і описаних фактів, тим виразніше виступав з усієї цієї будови нонсенс.

Якби Ґреґорі потрібно було шукати вбивцю, схованого у темряві, він би не відчував себе таким безпорадним і таким загроженим. Чим була ця роздвоєність, цей неспокій ув очах старого інспектора, який хотів йому допомогти, але не міг?

Чому він вибрав його, початківця, для справи, вирішення котрої — сам це сказав! — може бути неприйнятним? І чи тільки для цього викликав його вночі?

Не помічаючи навколишнього, темної вулиці, не чуючи крапель, що стікали по обличчю, він ішов, не розуміючи, куди йде, затиснувши у кишені кулаки. Глибоко вдихав холодне вологе повітря, і знову просто перед ним з’явилося обличчя Шеппарда з тінями, що підіймалися догори, кутики його вуст посіпувалися.

Він почав рахувати, скільки часу минуло, відколи вийшов з «Європи». Було пів на одинадцяту, отже, майже три години. «Я вже не п’яний», — сказав до себе. Раптом зупинився. У світлі ліхтаря прочитав на табличці назву вулиці. Зміркував, де найближча станція метро, і рушив у той бік.

Ставало чимраз людніше, сяяли кольорові реклами, світлофори на перехрестях моргали зеленим і червоним. Біля входу в метро снувало багато перехожих. Ґреґорі став на ескалатор і повільно опускався, занурюючись у дедалі голосніший шум. В обличчя штучно повіяло сухим повітрям.

На перонах було тепліше, ніж надворі. Він пропустив потяг, що прямував до Іслінґтона, провів поглядом червоний трикутник лампочок на останньому вагоні, обминув кіоск із газетами. Після цього сперся на залізну підпору й запалив цигарку.

Над’їхав його потяг. Пневматичні двері зі шипінням розсунулися. Він сів у кутку. Вагон смикнувся і рушив. Лампи на пероні миготіли все швидше, потім почали мелькати білі, розмиті швидкістю, лампи тунелю.

Він знову повернувся до зустрічі з Шеппардом. Здавалося, вона мала якесь інше — приховане, важливіше значення, до якого він би дійшов, якби зумів належно зосередитися. Бездумно споглядав на низку випадкових облич, освітлених рядом миготливих ламп.

Усередині чаївся якийсь неспокій, нуртував, як кров, доки не втілився у слова: трапилася біда. Щось дуже недобре і неминуче сталося того вечора... чи того дня? Раптом цей потік думок зупинився, мов відрубаний.

Примружив очі. Йому привиділося, що у протилежному кутку вагона, далеко, поруч з дверима, сидить хтось знайомий. Обличчя, котре йому щось говорило. Він бачив лише його. Обвисле, із затертими, невиразними рисами. Воно належало старому чоловікові.

Чоловік, закинувши голову на підголівник, спав так міцно, що капелюх зсувався йому дедалі нижче, кидаючи довгу тінь аж до бороди. Поштовхи вагона змушували безвладне тіло рівномірно похитуватися, сильніше на поворотах. Якоїсь миті його рука зсунулась із колін, безвладна, як пакунок, і звисла, похитуючись, — велика, бліда, набрякла.

Вагон їхав швидше та швидше, поштовхи не припинялися, і врешті нижня щелепа сплячого чоловіка, котрого Ґреґорі все ще не міг собі пригадати, почала поволі відвисати. Вуста відкрилися...

«Спить, як убитий» — промайнуло у Ґреґорій голові, й водночас його кольнув крижаний страх. На мить затамував подих. Він уже знав. Світлину цього чоловіка — зроблену після смерті він мав у кишені під пальтом.

Вагон раптово загальмував. Кросс Роу. Сіли кілька осіб. Лампи перону здригнулися, пересунулися, побігли назад. Потяг їхав далі.

Знову сяйнули реклами й написи. Він навіть не глянув на освітлену назву станції, хоча мав уже вийти. Сидів нерухомо, заціпенівши, дивлячись на сплячого. Пролунав пронизливий свист, двері зачинилися, горизонтальні лінії неонових трубок за вікнами плавно залишилися позаду і зникли раптово, мов відрубані, вагон летів темним тунелем, набираючи швидкість.

Ґреґорі не чув стуку коліс, так сильно пульсувала кров у його голові. Від нерухомого споглядання навколишнє змінювалося: Ґреґорі невідривно вдивлявся у білу, наповнену танцюючими іскринками лійку, на дні якої спочивала голова сплячого чоловіка. Як загіпнотизований він втупився у темну щілину незакритих уст. Урешті від нерухомого споглядання це обличчя, його бліда, набрякла шкіра перетворилося на мерехтливе світло. Не відриваючи очей від чоловіка, Ґреґорі сягнув під пальто, розщіпаючи ґудзики, щоб витягнути світлину. Вагон зі шипінням гальмував. Де вони, вже у Кембервеллі?

Кілька осіб встали, якийсь солдат, прямуючи до виходу, штовхнув висунуту ногу сплячого, який несподівано отямився, без слова швидко поправив капелюха, встав і втиснувся у натовп.

Ґреґорі зірвався зі свого місця, звертаючи на себе увагу. Кілька облич обернулося до нього. Він вискочив на перон з потяга, що від’їжджав, насилу притримавши двері, які вже замикалися з протяжним шипінням. На тлі миготливих вагонів він боковим зором помітив розгніване обличчя чергового по станції. Біжучи, чув за плечима його голос:

— Гей, молодий чоловіче!

У ніздрі вдарив холодний подув. Ґреґорі раптом зупинився, серце калатало. Чоловік з вагона прямував у натовпі до другого металевого турнікета виходу. Ґреґорі подався назад. У нього за плечима був газетний кіоск, з якого падало сильне світло лампочки без абажура. Він чекав.

Старий чоловік шкутильгав, його оминала хвиля пасажирів. Він кульгав на ногу. Мокрі криси капелюха звисали, його плащ був пом’ятий і потертий біля кишень. Мав такий вигляд, як останній злидар. Ґреґорі поглянув на світлину в долоні. Жодної схожості!

Він утратив голову. Чи це був випадковий збіг трохи схожих рис і настрою, в якому він опинився? Померлий явно значно молодший. Звичайно, це — цілком інша людина.

Розгублений, із розслабленими м’язами, відчуваючи лоскітне посмикування щоки, Ґреґорі дивився то на світлину, то на чоловіка. Старий урешті зауважив, що за ним пильно стежать, і повернув до детектива набрякле, мовби завелике, обличчя з голочками сивої щетини, що обвисало на лацкани коміра. Невідомо чому він так задивився на Ґреґорі, що його обличчя набрало виразу бездумного остовпіння, щелепа ледь відвисла, заслинені губи відкрилися, і в цьому несподіваному оціпенінні він знову став схожим на мертвого з фотографії.

Ґреґорі простягнув руку, щоби покласти на його плече, і цієї миті той щось крикнув чи радше видав хрипкий звук переляку та скочив на ескалатор.

Перш ніж Ґреґорі рушив навздогін, між ними опинилася родина з двома дітьми, перекривши прохід. Старий — його було видно на тлі сходів, що вели вгору, — протискався серед подорожніх, які спокійно стояли, і дедалі більше віддалявся.

Ґреґорі почав розштовхувати людей, котрі йому перешкоджали. Почув кілька гнівних запитань, якась жінка почала голосно обурюватися. Він не звертав на це уваги. Біля виходу нагорі натовп був таким густим, що пройти крізь нього не вдалося. Ґреґорі пробував застосувати силу, але врешті відмовився. Коли в повільному загальному темпі він вийшов на вулицю, за чоловіком з вагона і слід пропав. Марно розглядався навколо. Його розпирав гнів на власну безпорадність, бо розумів, що винною була секунда його спантеличення чи навіть страху.

Авта двома смугами оминали острівець, що оточував вхід у метро. Щомиті, сліпнучи від зустрічних фар, Ґреґорі стояв на самому краю дороги, доки перед ним загальмувало таксі. Водій був переконаний, що цей чоловік чекає на авто. Двері відчинилися. Ґреґорі сів і машинально кинув свою адресу. Коли автомобіль рушив, помітив, що досі стискає в руці світлину.

За десять хвилин авто затрималося на розі малої вулички біля Одд Сквер. Ґреґорі вийшов, уже майже цілком переконаний, що йому привиділося. Зітхаючи, намацав у кишені ключі.

Дім, у якому він жив, належав панам Феншоу. Це була стара двоповерхова будівля з величним порталом, гідним собору, зі стрімким і складним дахом, товстими темними стінами, довгими коридорами, багатими на несподівані повороти й ніші, а кімнати були такі високі, ніби призначені для якихось літальних істот. Цю думку підтверджувало надзвичайне орнаментоване художнє багатство стель. Склепіння, що виблискували угорі позолотою, занурені через ощадність світла в морок, величезна сходова клітка, викладена мармуром, обширна тераса, що спиралася на колони, дзеркальний салон із люстрами, скопійованими з Версалю, і величезна лазничка, перероблена, мабуть, з якоїсь вітальні, — уся ця велич подіяла на уяву Ґреґорі, коли в супроводі аспіранта Кінсея він оглядав володіння панів Феншоу. Оскільки ж і подружжя справило на нього радше позитивне враження, він скористався з пропозиції колеги й оселився в кімнаті, яку Кінсей залишав із причин, як він казав, особистих.

Вікторіанський архітектор, який будував цей дім, нічого не чув про машини для проживання, і будинок мав справді багато незручностей. До лазнички Ґреґорі мусив іти через коридор і засклений ґанок, натомість шлях зі сходів до його кімнати вів через салон зі шістьма дверима, майже порожній, якщо не брати до уваги почорнілі барельєфи, з яких відпадала позолота, кришталеву люстру й шість кутових дзеркал. Одначе швидко виявилося, що не вади житла є найсуттєвішими.

Провадячи життя, сповнене невпинного поспіху, повертаючись пізно і проводячи всенькі дні на роботі, Ґреґорі не відразу помітив приховані особливості нової оселі. Він не зауважив, коли вона непомітно почала втягати його в орбіту справ, яким досі, як він уважав, не можна було надавати навіть найменшого значення.

Пани Феншоу вже віддавна не були молодими, але старіли не без опору. Він був вибляклий, худий, із безбарвним волоссям, що сивіло непомітно, мав меланхолійне обличчя з носом, який ніби перенесли з іншого, значно м’ясистішого обличчя, тому справляв враження чогось театрального. Одягався по-старосвітськи, мав дивовижно блискучі черевики й сіру тужурку, а нерозлучною супутницею була довга тростина. Його дружина була безформною жінкою з малими чорними, мовби затягнутими олією, очима. Вона ходила у темних сукнях, на диво округла (за якийсь час Ґреґорі почав підозрювати, що вона спеціально чимось їх напихає), така мовчазна, що важко було запам’ятати звучання її голосу. Коли поручник спитав Кінсея про господарів, той спочатку відповів: «З ними ти даси собі раду», а потім загадково кинув: «Це така жужелиця». Ґреґорі, який на той момент лише шукав підтвердження свого наміру перебратися до великого дому, не звернув уваги на цей епітет, тим більше, що Кінсей любив висловлюватися химерно.

Уперше після свого переїзду Ґреґорі зустрівся з панею Феншоу вдосвіта, прошкуючи до ванної. Вона сиділа на маленькому, наче дитячому стільчикові, й ногами штовхала перед собою килим, скручуючи його в рулон. В одній руці вона тримала шматку, а в іншій якусь загострену бляшку й делікатно погладжувала дошки паркету, що виринали з-під килима. Таким чином вона повільно посувалася разом зі стільчиком, тож, повертаючись із ванної, він застав її на якихось пів метра далі; вона так само зосереджено працювала. У глибині великого салону вона разом з барвистим килимом виглядала як гусінь із чорною головою. Ґреґорі запитав, чи може їй чимось допомогти. Вона підняла на нього жовтувате, нерухоме обличчя й нічого не відповіла. Пополудні, виходячи з дому, він мало не збив її на сходах (лампочки не горіли), коли вона зі своїм стільчиком переносилася зі сходинки на іншу. Потім натикався на неї в найнесподіваніший час і в найнесподіваніших місцях. Коли був у себе і працював, не раз чув поскрипування стільчика, що наближався коридором з неймовірною регулярністю й повільністю. Коли це поскрипування затихло під його дверима, він з огидою подумав, що господиня підслуховує, й енергійно вийшов у коридор, але пані Феншоу, яка делікатно дряпала підлогу під вікном, не звернула на нього жодної уваги.

Ґреґорі зміркував, що пані Феншоу заощаджує на прислузі, а стільчиком користується задля вигоди, щоб не схилятися. Це просте пояснення, теоретично слушне, не вичерпувало суті, бо поява пані Феншоу і повільне пересування на стільчикові з неодмінним порипуванням від світанку до ночі, за винятком двох обідніх годин, почало набирати в його уяві мало не демонічності. Він просто сумував за моментом, коли її рипуча процесія зупиниться, а цього слід було чекати інколи багато годин. Неподалік від пані Феншоу трималися двоє великих чорних котів, якими буцімто ніхто не займався і яких Ґреґорі не терпів без видимої причини. Усе це загалом не мало б його нітрохи турбувати; він казав це собі десятки разів. І, можливо, відмежувався б від того, що відбувалося поза стінами його кімнати, але був іще пан Феншоу.

Удень він не чув його присутності. Старший пан займав кімнату поруч із Ґреґорі, з якої вели другі двері на гарну терасу, що спокусила поручника. Далеко по десятій, а часом і по одинадцятій, із-за стіни, що розділяла дві кімнати, долинало рівномірне постукування. Часом повне і дзвінке, часом глухе, так, ніби хтось простукував стіну дерев’яним молотком. Потім відбувалися інші акустичні явища. Спочатку Ґреґорі здавалося, що багатство звуків незмірне, але він помилявся. Уже за місяць знав, що найчастіше цих звуків не більше ніж вісім.

Після всупного стуку там, за обклеєними шпалерами стінами, лунав пустопорожній звук, ніби котили якусь дерев’яну трубу чи бочівку по голій підлозі. Підлога енергійно, хоч і м’яко здригалася, наче хтось ішов босоніж, переносячи весь тягар тіла на п’ятý при кожному кроці; було клацання, а радше густе неприємне плескання, ніби відкритою долонею по якійсь вологій повітряній кульці; було переривчасте сичання, врешті траплялися звуки, які важко описати. То настирливе шкрябання, що переривалося ударами в бляху, то енергійні, пласкі удари, мовби хтось ляпав мухобійкою, чи лопання надто натягнутих струн музичного інструмента. Ці звуки чергувалися в довільному порядку, деяких не траплялося часом і кілька вечорів, окрім тих м’яких здригань, які Ґреґорі визначив як ходу босоніж. Вони лунали завжди, а коли ставали квапливішими, можна було чекати концерту з особливим багатством і напругою. Більшість цих шурхотів та звуків не були надто голосними, однак Ґреґорі, який лежав під ковдрою в темній кімнаті, втупившись у невидиму високу стелю, інколи здавалося, що його мозок здригається. Оскільки він ніколи не дбав про самоспостереження, то не міг би окреслити, коли його зацікавлення цими звуками перетворилися з простої цікавості на якусь мало не хворобливу прикрість. Можливо, до нічних містерій він став таким чутливим через особливу поведінку пані Феншоу протягом дня, однак у цей час Ґреґорі був надто зайнятий певним слідством, щоб задумуватися над цим. Спочатку він спав чудово і, власне кажучи, мало що чув. Однак після того, як раз і вдруге розпізнав звуки, що відзначалися своєю таємничою оригінальністю, темна кімната стала для нього просто досконалим резонатором. Коли він сказав собі, що нічні заняття пана Феншоу його нітрохи не цікавлять, було вже запізно.

Отже, Ґреґорі намагався пояснити їх для себе і напружував уяву, щоб надати цим загадковим звукам, які ні про що не говорили, якогось логічного пояснення, але за короткий час виявилося, що це неможливо.

Попередньо він засипав одразу і спав до ранку, мов убитий, а людей, які скаржилися на безсоння, слухав з увічливим подивом, що межував із недовірою. А в домі панів Феншоу призвичаївся приймати снодійне.

Раз на тиждень, у неділю, він обідав з господарями; запрошували його завжди в суботу. При цій оказії йому вдалося зазирнути до спальні пана Феншоу. Він пошкодував про це, бо старанно вибудувана гіпотеза, що господар займається механічною працею чи якимись експериментами, розсипалася. У великій, майже трикутній кімнаті, крім великого ліжка, шафи, нічного столика, умивальника і двох стільців, не було нічого — жодних інструментів, дощок, куль, сховків чи бочівок. Навіть книжок.

За недільним столом було нудно. Подружжя Феншоу належали до людей, які ні про що не мали власної думки. Вони сповідували погляди й судження, тиражовані «Daily Chronicle»; були ґречними й лаконічними, говорили про ремонти, котрих потребує дім, і як важко здобути на це кошти, або ж розповідали про далеких родичів, які становили романтичну, або індійську частину родини. Буденність обідньої розмови була такою, що не випадало згадувати про нічні звуки чи процесії на стільчикові; будь-яке зауваження чи запитання Ґреґорі просто не міг висловити.

Він казав собі, що просто дуріє, і якби лише здогадався чи принаймні створив гіпотезу щодо того, чим займається його сусід за стіною близько півночі, то звільнився б од мýки від нестерпного лежання з розплющеними очима в темній кімнаті. Але думка, що намагалася надати сенсу ланцюгові дивовижних звуків, рухалася, мов у порожнечі. Якось, трохи замакітрений снодійним порошком, який замість сну викликав бездумну тупість, він тихо зірвався і вийшов на терасу. Одначе скляні двері пана Феншоу були закриті зі середини непрозорими фіранками. Він повернувся до себе, тремтячи від холоду, і з відчуттям побитого собаки прослизнув під ковдру. Йому марилося, що він зробив щось, чого буде соромитися довгі роки.

Робота його так захоплювала, що впродовж дня він майже ніколи не згадував про вечірні події. Лише раз чи двічі йому здалося, що Кінсей, з яким випадково зіткнувся в управлінні, дивився на нього трохи вичікувально з обережною цікавістю, але не зважився навіть згадати про будь-що. Врешті, це була цілковита дурниця. За якийсь час Ґреґорі трохи змінив розпорядок дня — брав до дому протоколи та сидів над ними до півночі, а часом і довше, й таким чином спробував обдурити себе та уникнути ганебної поразки, яка була надто близько. Бо у години безсоння, як це буває, йому в голову приходили найдивовижніші думки; кілька разів він був готовий просто втекти хтозна-куди — до якогось готелю чи пансіонату.

Того вечора, коли він повернувся від Шеппарда, спокій був потрібний йому більше, ніж будь-коли. Алкоголь давно вивітрився з голови, залишився тільки паскудний, терпкий смак на язиці, а очі пекли так, ніби під повіками був пісок. Сходи, занурені в темряву, були порожні. Він швидко пройшов салоном, у якому холодно блищали в кутах темні дзеркала, і з полегшенням зачинив за собою двері. За звичкою — навіть не усвідомлюючи цього — застиг, прислухаючись. У такі хвилини він узагалі вже не думав, а діяв інстинктивно. Дім був мертвий. Ґреґорі увімкнув лампу, зауважив, що повітря душне й тяжке, отож відчинив навстіж двері на терасу і взявся варити каву в малій електричній кавоварці. У нього боліла голова. Попередньо він був зайнятий чимось іншим, а зараз біль мовби випливав на поверхню. Він сів на стілець біля шиплячої кавоварки. Його переслідувало відчуття, що цього дня трапилося нещастя. Мусив устати. Але ж нічого не трапилося. Від нього втік чоловік, трохи схожий на мертвого зі світлини. Шеппард доручив йому справу, якої Ґреґорі сам прагнув. Інспектор наговорив трохи дивного, але, врешті, це були тільки слова, а Шеппард міг бути трохи дивакуватим. Може, на старість він ставав містиком? Що ще? Він пригадав сцену із закутка у пасажі — зустріч із самим собою — і мимоволі усміхнувся: ну ж і детектив з мене... «Врешті-решт, якщо навіть я провалю цю справу, нічого не станеться», — подумав. Витягнув зі шухляди товстий блокнот і почав писати на чистій сторінці: МОТИВИ. Бажання зиску — пристрасть (релігійна?) — еротична — політична — божевілля.

Почав викреслювати позиції одна за одною, доки залишилася тільки «пристрасть релігійна». Як по-ідіотськи це звучало. Відкинув блокнот. Підпер голову руками. Кавоварка сичала дедалі пронизливіше. Це наївне виписування мотивів у блокноті було не таке вже й дурне. Знову в голові колувала думка, якої боявся. Він просто чекав. У ньому наростало похмуре переконання, що знову відкривається щось незбагненне, темрява, в якій він рухатиметься безпорадно, наче хробак.

Ґреґорі здригнувся. Встав, підійшов до столу і розгорнув грубезний том «Судової медицини» там, де між сторінками стирчала закладка. Розділ мав назву «Гниття і розкладання останків».

Почав читати, але за хвилину за текстом слухняно йшли тільки очі. І в цей час, коли він нібито читав, виразно побачив кімнату Шеппарда, її стіни з галереєю застиглих облич. Уявив собі, як той ходить там, від вікна до дверей у порожньому домі, як зупиняється перед тією стіною і дивиться. Ґреґорі здригнувся, бо дійшов до краю. Він підозрював Шеппарда. Кавоварка пронизливо свистіла вже тривалий час. Окріп булькав під скляним ковпачком, кава була готова.

Він закрив том, устав, налив у філіжанку каву і пив її великими ковтками, стоячи у відчинених дверях. Не думав, що попече горло. Над містом висіла каламутна заграва. Машини сунули асфальтом, наїжджаючи на смуги світла, мовби занурені у чорне скло. З глибини дому він почув легкий шурхіт, неначе миша гризла тонке дерево, але знав, що це не миша. Відчував, що програє, ще до початку гри. Втік на терасу. Поклавши руки на кам’яну балюстраду, звів очі на небо. Воно було всіяне зірками.

[3] Божевілля на двох (фр.).

Розділ ІІІ

Ґреґорі прокинувся з думкою, що уві сні йому прийшло вирішення всієї справи, але не міг згадати яке. При голінні несподівано пригадав: йому снилося, що був у Луна-парку і стріляв з великого червоного пістолета у ведмедя, котрий після влучання ставав з ревінням на задні лапи; потім виявилося, що то був не ведмідь, а доктор Скісс, дуже блідий, прикритий чорною пелериною. Ґреґорі цілився у нього з пістолета, який став м’яким, мов ґума, і був ні на що не схожий, а він усе згинав палець у місці, де мав бути гачок. Більше не пам’ятав. Поголившись, він вирішив зателефонувати Скіссові й домовитися про зустріч. Коли виходив з дому, пані Феншоу скручувала довгу доріжку в холі. Під її стільчиком сидів один із котів. Ґреґорі ніколи не міг їх відрізнити, хоча коли вони були разом, бачив, що чотирилапі не схожі між собою.

Сніданок він з’їв у барі на протилежному боці площі, а потім зателефонував Скіссові. Жіночий голос відповів, що доктора нема в Лондоні. Це зруйнувало його плани. Він нерішуче вийшов на вулицю, потинявся перед вітринами, годину невідомо для чого кружляв усіма поверхами «Woolwortha», о дванадцятій покинув універмаг і поїхав до Скотленд-Ярда.

Був вівторок. Він порахував, скільки ще днів залишилося до терміну, що визначив Скісс. Переглянув донесення з провінції, скрупульозно дослідив метеорологічні прогнози, а також довготерміновий прогноз для Південної Англії, порозмовляв з друкарками і на вечір домовився піти в кіно з Кінсеєм.

Після фільму він знову не знав, що робити. Йому з біса не хотілося студіювати «Судову медицину» — не через лінощі, а тому, що ілюстрації в підручнику спричиняли неприємний настрій. Зрозуміло, що в цьому він би нікому не признався. Розумів, що мусить чекати. Найкраще було б віднайти для себе якесь цікаве заняття, тоді час не тягнувся б так довго. Але це було нелегко. Він записав книжки й номери «Кримінологічного Архіву», які хотів замовити, подивився у клубі телетрансляцію футбольного матчу, посидів удома дві години над книжками й пішов спати з переконанням, що змарнував день.

Наступного ранку прокинувся з твердим рішенням студіювати статистику. Купив кілька підручників, з книгами поїхав до Ярда, де змарнував час до обіду, після чого, опинившись на станції метро Кенсінґтон Ґарденс, спробував розважитися так, як це часом робив у студентські роки. Він сів у перший потяг, який приїхав, вийшов так само будь-де і протягом години тинявся містом, керуючись цілком випадковими імпульсами. Коли йому було дев’ятнадцять, така гра зі самим собою його захоплювала. Не розумів, як це відбувається, що стоячи в натовпі, він до останньої миті не знав, чи поїде саме цим потягом, чи ні. Чекав якогось внутрішнього знаку, якогось імпульсу, часом казав собі: «Тепер не рушиш з місця» — і, навпаки, сідав, коли двері вже зачинялися. Або ж суворо казав: «Сідай у наступний потяг!» — а сідав саме в той, який стояв перед ним. Ґреґорі в той час захоплювався таємницею так званого «випадку» і намагався зробити власну психіку предметом студій і самоспостереження — щоправда, без особливих результатів. Однак очевидно, що коли тобі дев’ятнадцять, навіть такий спосіб відкривання загадок психіки може бути цікавим. Тепер він переконався, що став якимось цілком інакшим Ґреґорі, позбавленим фантазії, бо за годину (під кінець він змушував себе вже до нових пересадок, добре знаючи, що, крім цього, не має іншої роботи) йому все остогидло. Близько шостої він зайшов до «Європи», але побачив за баром Фаркварта й одразу ж вийшов, перш ніж той його помітив. Увечері знову пішов у кіно і нудьгував. Вдома студіював статистику, доки промовисті приклади не змусили його заснути.

Було ще темно, коли телефонний дзвінок підняв Ґреґорі з ліжка. Біжучи босоніж по холодній підлозі, він усвідомив, що протяжний сигнал уже тривалий час непокоїв його сон. Спросоння не відразу знайшов вимикач лампи. Телефон дзвонив і дзвонив. Навпомацки схопив слухавку.

— Ґреґорі, — сказав.

— Нарешті! Я вже подумав, що ти не ночував удома. Але ж і сон у тебе! Дай боже кожному! Слухай, я отримав донесення з Пікерінґ. Там була спроба викрасти останки.

Він з першого слова впізнав голос — це був черговий з Ярда, Елліс.

— Пікерінґ? Пікерінґ? — намагався пригадати Ґреґорі. Він стояв, похитуючись зі сну, у темряві, а зі слухавки продовжував звучати голос чергового:

— Дільничний, який сторожив морг, потрапив під машину. «Швидка», мабуть, уже там. Якась заплутана історія, розумієш. Авто, яке наїхало на того констебля, врізалося у дерево. Зрештою, побачиш усе сам.

— Коли це було? О котрій?

— Ну, якісь пів години тому. Донесення я отримав щойно. Чи тобі потрібен хтось конкретний, скажи, бо я вже висилаю машину.

— Дадлі є?

— Ні. Він чергував учора. Візьми Вільсона. Він не гірший. Підхопите по дорозі, я зараз підніму його з ліжка.

— Добре, хай буде Вільсон. І дай мені техніка з трійки, найкраще Томаса, чуєш? Нехай візьме усі причандалля. Ага, і лікар, що з лікарем?

— Я казав, що туди послали «швидку». Лікар мусить бути вже на місці.

— Та від нас, чоловіче! Лікар не для лікування, а навпаки!

— Гаразд, зроблю. Поспішай, бо висилаю машину.

— Дай мені десять хвилин.

Ґреґорі увімкнув лампу. Збудження, котре охопило його в темряві, коли так довго дзвонив телефон, розвіялося без сліду після перших слів чергового. Підбіг до вікна. Було майже зовсім темно. Вночі сніг укрив вулицю. «Це добре», — подумав. На пальцях побіг до ванної. Прикинув, що встигне прийняти душ, перш ніж Томас запакує всі свої речі. Він не помилився.

Ґреґорі ходив під брамою в пальті з піднятим коміром, а машини не було. Поглянув на годинник: добігала шоста. Почув двигун. Це був великий чорний «олдсмобіл». За кермом сидів сержант Коллс, поруч із ним — фотограф Вільсон, позаду ще двоє осіб. Машина затрималася на мить, поки Ґреґорі сідав, він сильно гримнув дверима. Смикнувшись, вони рушили з увімкненими фарами.

Позаду сидів Соренсен, біля нього Томас. Ґреґорі примостився поруч. Було тіснувато.

— Чи у вас є щось попити? — спитав Ґреґорі.

— Є кава. Термос там, позаду, за лікарем, — сказав Коллс із-за керма. На порожніх вулицях він витискав сімдесятку, допомагаючи собі сиреною. Ґреґорі знайшов термос. Одним ковтком вихилив горня і передав його далі. Сирена вила пронизливо. Ґреґорі любив таку їзду. Фари на поворотах широкими світляними «віниками» гейби замітали прилеглі до дороги ділянки; було сіро, лише сніг трохи розвиднював вулицю.

— Що там сталося? — запитав Ґреґорі. Ніхто не відповів.

— Донесення як із провінції, — врешті зауважив Коллс. — Буцімто хлопця, котрий чергував на цвинтарі, витягнув з-під машини наш мотоциклетний патруль. Розбита голова чи щось такого типу.

— Ну, а останки?

— Останки? — здивовано повторив Коллс. — Останки наче залишилися.

— Як залишилися? — спитав вражений Ґреґорі.

— Мабуть, він налякав типа і той утік, — втрутився технік Томас, який сидів у кутку поруч із Соренсеном.

— Гаразд, побачимо, — буркнув Ґреґорі. «Олдсмобіл» гарчав, мовби не мав глушника. Суцільна забудова залишилася позаду, вони наближалися до передмістя. Біля якогось великого парку потрапили в пелену туману. Коллс пригальмував, потім, коли розвиднілося, додав газу. Рух у передмісті був більший, їхали великі вантажівки з бідонами і двоповерхові освітлені автобуси, вже повні. Коллс умикав сирену, прокладаючи собі дорогу.

— Пан цієї ночі не спав? — спитав Ґреґорі лікаря. У Соренсена були підпухлі очі. Він сидів криво, ніби весь був поламаний.

— Я пішов спати по другій. Завжди так лягаю. І, мабуть, узагалі не буду потрібним.

— Хтось не спить, щоб міг спати інший, — по-філософськи зауважив Ґреґорі.

Вони проминули Фулхем, пригальмували перед мостом і проїхали над Темзою в негустому тумані. Внизу текла ріка, свинцева, пропливав якийсь кораблик, люди на борту метушилися, мов ошпарені, опускаючи трубу. Десь ревнула сирена. Група дерев на передмості лише майнула. Коллс вів машину дуже впевнено. Ґреґорі вважав його найкращим водієм Ярда.

— Шеф знає? — кинув питання.

— Знає, Елліс його сповістив. Це розпорядження шефа, — сказав Томас. Він був такий самий малий і спритний, як сержант. Але мав вусики, що робили його схожим на перукаря з передмістя.

Ґреґорі нахилився вперед. Так йому було зручніше, а крім того, між раменами тих, які сиділи спереду, він міг бачити дорогу. Мокрий сніг під колесами численних вантажівок збився у гладеньку шкірку. Він із приємністю спостерігав, як Коллс входить у віраж, гальмуючи лише двигуном, який задихався та стріляв, як на середині повороту він додавав газу і на повних обертах виходив на пряму. Не зрізав кутів, поліції не випадало так їздити, хіба що в надзвичайних випадках, зрештою, на такому в’їждженому снігові кожен ривок міг закінчитися в кюветі.

Були вже за Вімблдоном, стрілка спідометра злегка погойдувалася, доходила до дев’яносто, до сотки, потім знову назад, здригаючись, і знову невеликими стрибками похитувалася на спідометрі. Перед ними їхав якийсь великий легковий «б’юїк». Спочатку Коллс посигналив йому, той ніби не чув, видно було його близький вишневий зад, у тильній шибці погойдувався підвішений ведмедик-талісман, і Ґреґорі несподівано пригадав позавчорашній сон. Він усміхнувся, був сильним, відчував себе добре та впевнено. Коллс наздоганяв передню машину. Наблизившись до п’яти метрів, увімкнув сирену, яка пронизливо завила, «б’юїк» скинув швидкість, раптово загальмував, сніг з-під його задніх коліс бризнув їм у шибу. Авто, яке вони випереджали, трохи занесло, воно потрапило у глибший сніг, на мить задній бампер опинився перед капотом поліційної машини, зіткнення здавалося неминучим. Коллс коротко й різко крутнув кермом, усіх їх кинуло вправо, помітили тільки здивоване обличчя молодої жінки за кермом іншої машини, і були вже далеко. Коли Ґреґорі поглянув у заднє віконце, «б’юїк» щойно виїжджав на середину шосе.

Туману вже не було. Навколо простилалася біла рівнина, з будинків стрімко піднімався дим, небо здавалося пласким, такого непевного відтінку, що не зрозумієш, чи воно хмарне. Проскочили переїзд, шини нервово застукали, вони були на автостраді. Коллс розправив плечі, став трохи нижчим, бо посунув ноги глибше в педалі, чорну коробку наповнило виття двигуна. Ішли уже сто десять.

У далині побачили невелике поселення. Біля шляхового знака Коллс почав гальмувати. Від автостради вліво тягнулося довге відгалуження асфальту серед алеї старих дерев, за двісті метрів автострада переходила у серпантин роз’їзду. Щойно зупинилися, Ґреґорі встав, наскільки дозволяла стеля, щоб зиркнути на карту, яку сержант розклав на кермі. Вони мали їхати вліво.

— Це вже Пікерінґ? — запитав Ґреґорі. Коллс перемикав швидкість, наче бавився.

— Ще п’ять миль.

З’їхали на бічну дорогу, вона плавно йшла під гору. Раптом ззаду засвітило сонце. Розмите залишками туману, воно майже не кидало тіні. Стало тепло. Вони минули два-три будинки, що стояли віддалік від дороги, довгу будівлю: якийсь барак із дощок; підйом закінчився. З його вершини навпроти сонця видно було все містечко, дими рожевіли у сяйві, серед снігу чорнів крутими берегами струмок. Вони перїхали залізобетонний місток. На узбіччі стояв поліцейський у мотоциклетному шоломі. Плащ сягав йому майже до кісточок. Він зупинив їх червоним сигнальним щитком. Коллс загальмував і опустив шибку.

— Далі треба йти, — звернувся до попутників після короткої розмови з постовим. Він увімкнув швидкість і з’їхав на узбіччя. Всі вийшли. Околиці відразу здалися іншими — білизна, мовчанка, спокій, перший промінь сонця на далеких лісах під обрієм, повітря було гострим, а водночас весняним. Сніг танув і клаптями спадав з гілок каштанів на шосе.

— Там–там, — показав їм рукою поліцейський із дорожнього патруля. Шосе лагідним віражем оминало наступне, пласке узгір’я, від нього тягнулися невидимі, приховані білими кущами, алейки, а внизу виступав цегляний дах. А прямо, якихось триста кроків далі, закритий шпалерою придорожніх дерев, невиразно проступав силует сильно нахиленого автомобіля. Віддалік, на краю дороги, стояв чоловік. Вони пішли узбіччям, як сказав постовий. Мокрий сніг неприємно просідав під черевиками і налипав на підошви. Ґреґорі, який ступав першим, зауважив, що на шосе, перегородженому розтягнутим між деревами шнуром, було виразно видно сліди автомобільних коліс. Вони мусили вийти через рів на поле і звідти, боком, потрапили на місце випадку.

Там стояв довгий сіруватий «бентлі», передніми колесами вже поза шосе, з розбитою фарою, втиснутою у стовбур дерева. Передню шибу помалювали промені тріщин. Дверцята були відхилені, всередині нікого не було, наскільки Ґреґорі міг побачити. До них підійшов місцевий поліцейський. Ґреґорі якусь хвилину розглядав «бентлі» й, не повертаючи голови, спитав:

— Ну, і що тут сталося?

— «Швидка» вже від’їхала, пане інспекторе, Вільямса забрали, — відповів поліцейський.

— Вільямс — це той, який ніс службу біля моргу? — звернувся до нього Ґреґорі.

— Так, пане інспекторе.

— Я лише поручник. А де той морг?

— Там.

Ґреґорі глянув у вказаному напрямкові й лише тепер побачив цвинтар, не огороджений муром, із правильними прямокутниками надгробків, укритих снігом. Попередньо він його не бачив, бо треба було дивитися навпроти променів ще низького сонця, що сходило. Купи кущів заступали місце, в якому від шосе відгалужувалася коротка вуличка, що закінчувалася біля оточеного кущами будинку.

— Це морг, там під толем?

— Так, пане поручнику. Я там ніс службу до третьої, а Вільямс мене змінив. Коли це сталося, комендант зібрав нас усіх, тому...

— Помалу. Розкажіть усе, що знаєте. Вільямс чергував після вас, і що було далі?

— Не знаю, пане поручнику.

— А хто знає?

Ґреґорі нелегко було вивести з рівноваги. Він мав досвід таких розмов.

Розуміючи, щó їм світить, люди з Ярда влаштувалися хто як міг. Фотограф і технік поставили свої речі на сніг, біля рову, де, спертий на мильовий стовпчик, стояв мотоцикл поліцейського з патрульної служби. Соренсен запалював цигарку. Сірники гасли на вітрі. Поліцейський, блондин із витрішкуватими чесними очима, відкашлявся.

— Ніхто не знає, пане поручнику. Справа була так: Вільямс мав службу від третьої. О шостій його мав змінити Перрінґс. Тим часом о пів на шосту якийсь водій зателефонував у відділок, що вдарив машиною поліцейського, котрий кинувся йому під колеса. Він хотів оминути його і розбив машину, й тоді...

— Ні, — зупинив його Ґреґорі, — ще не все. Помаленьку. В чому полягала служба біля моргу?

— Ну... ми мали ходити навколо й пильнувати двері та вікна.

— Навколо будинку?

— Не зовсім так, пане поручнику, бо там ззаду є корчі до самої стіни, тому йти треба було таким ширшим колом аж до могил і назад.

— Як довго тривав один обхід?

— Залежить від погоди. Тої ночі, може, й десять хвилин, бо був великий сніг, ішлося тяжко, та й туман, щоразу треба було перевіряти, чи двері...

— Гаразд. Отже, у відділок зателефонував водій цієї машини, так?

— Так, пане поручнику.

— А де він?

— Той шофер? У відділку, пане поручнику. Доктор Адамс його перев’язав, бо мав трохи розбиту голову.

— Ага. Доктор Адамс — це місцевий лікар?

— Так.

Ґреґорі, який нерухомо стояв на краю шосе, спитав з несподіваною суворістю:

— Хто тут лазив? Хто стоптав увесь цей сніг? Тут були якісь люди?

Поліцейський закліпав. Він був здивований, але спокійний.

— Нікого тут не було, пане поручнику. Комендант наказав відгородити шнуром, отож туди ніхто не ходив.

— Як це — ніхто? А як «швидка» забрала Вільямса?

— Ну, Вільямс лежав далі. Ми знайшли його там, під деревом, — показав рукою на заглибину в снігу, що заповнював рів із протилежного боку шосе, якісь десять-дванадцять кроків за машиною.

Нічого більше не кажучи, Ґреґорі зробив великий крок і ввійшов у коло відгородженого простору, тримаючись, наскільки вдавалося, самого краю. «Бентлі» їхав з того самого боку, звідки й вони, мабуть, із Лондона. Ступаючи постійно якнайобережніше, Ґреґорі пройшов кількадесят кроків туди й назад по шосе, уздовж слідів автомобіля. Їх прямі лінії в одному місці зникали; сніг був здертий із поверхні до чорного асфальту і розкиданий малими шматками обабіч. Було зрозуміло, що водій раптово загальмував і заблоковані колеса, сунучи дорогою, діяли, як сніговий плуг. Далі виднілася прорита в снігу довга дуга, що закінчувалася біля задніх коліс «бентлі», якого, вочевидь, занесло вбік і кинуло на дерево. Пластичний, мокрий сніг зафіксував сліди ще й інших автомобілів, зокрема на краю шосе глибоко втиснуті подвійні колії позначили шлях якоїсь великої вантажівки з характерним ромбоподібним візерунком скатів. Ґреґорі якийсь час ішов назад у бік Лондона і без проблем переконався, що останнім автомобілем, який тут проїжджав, був «бентлі», бо його сліди в кількох місцях перетинали колію інших машин. Далі він почав шукати сліди людини; для цього пішов далеченько у протилежний бік, віддаляючись від групки людей і машини в кюветі. Цим кюветом пройшла якась процесія, бо слідів було дуже багато. Він зрозумів, що сюди мусили йти санітари «швидкої», аби винести жертву випадку. Подумки похвалив сумлінного коменданта з Пікерінґа. На шосе було видно лише сліди важких черевиків. Людина, яка їх залишила, бігла, невправно роблячи короткі кроки, але намагаючись розвинути найбільшу швидкість.

«Біг з боку цвинтаря, — зміркував Ґреґорі. — Вискочив на шосе і гнав у бік містечка, серединою, як локомотив. Так утікав поліцейський? Від чого?»

Почав шукати сліди переслідувача. Їх не було; сніг навколо незайманий. Пішов ще далі, аж до місця, в якому від шосе відходила наче вирізана серед густих корчів алейка до цвинтаря. Кроків за двадцять далі, вже у кінці алеї, наткнувся на сліди машини і людей. Сніг зафіксував їх ідеально. Автомобіль приїхав із протилежного боку, повернув і став (у цьому місці сліди коліс були глибші й виразніші), двоє людей вийшли, третій підійшов до них збоку і повів їх у бік «бентлі». Ішли до нього ровом. Потім повернулися тою ж дорогою, можливо, мали якусь проблему з тим, якого принесли, бо видно було невеликі округлі заглибини — поставили на снігу ноші, перш ніж підняти їх до машини. Це місце лежало віддалік од кінця алейки. Ґреґорі зайшов на неї, але відразу повернув, бо все було зрозуміло. Заповнені блакитною тінню сліди втікача безумовно вели в бік моргу, нещодавно побілена стіна якого частково закривала вид з відстані якихось ста метрів.

Повернувся до «бентлі», уважно оглядаючи сліди втікача. За вісім кроків од місця, в якому стояло розбите авто, сліди ніби похитнулися — можливо, той чоловік хотів різко повернути, однак далі мало що було видно, бо сніг був перемішаний і стоптаний. Стиснувши в кишенях кулаки, Ґреґорі покусував губу. «Передом він його оминув! — вирішив. — Але його занесло вбік, і він дістав його... мабуть, краєм заднього бампера». Підняв голову.

— А що з тим, з Вільямсом? Що з ним?

— Непритомний, пане поручнику. Лікар дуже дивувався, той із «швидкої», як Вільямс міг перейти там далі, бо він тут упав. Ось тут.

— Звідки ви знаєте, що саме тут?

— Бо тут є кров...

Ґреґорі низько схилився над місцем, про яке йшлося. Три, ні — чотири застиглі брунатні краплі глибоко занурилися у сніг, тож їх важко було помітити.

— А ви були тут, коли «швидка» його забирала? Він був притомним?

— Ні, зовсім ні.

— Була кровотеча?

— Не було, тобто тільки трохи, з голови, здається, з вух.

— Ґреґорі, коли ви вже змилуєтеся над нами? — запитав Соренсен, демонстративно позіхаючи. Кинув у сніг недопалену цигарку.

— Статут не передбачає милості, — кинув Ґреґорі. Розглянувся ще раз. Вільсон розкладав з тріском свій штатив, а Томас стиха лаявся, бо тальк розсипався у валізі й забруднив усі інструменти.

— Ну, то робіть своє, хлопці, — підсумував Ґреґорі, — сліди, розміри і так далі, краще більше, ніж менше, а потім приходьте до моргу. Цей шнур потім можна буде зняти. Докторе, може буде щось для пана... зараз. А де комендант? — обернувся до поліцейського.

— У місті, пане поручнику.

— Ну, то ходімо.

Ґреґорі розстебнув пальто, йому стало гаряче. Поліцейський нерішуче переступав з ноги на ногу.

— Мені теж іти, пане поручнику?

— Так.

Соренсен ішов за ними, розмахуючи капелюхом. Сонце добряче пригрівало, сніг уже обсунувся з гілок, на глибокій блакиті вони стали чорними й мокрими. Ґреґорі рахував кроки до кущів, звідки від шосе відходила дорога на цвинтар, — їх було сто шістдесят. Дорога і цвинтар за нею лежали в тіні між двома лагідними узгір’ями. Звідси містечка було не видно, лише його дими. Сніг лежав тут важкий і мокрий; тягло холодом. Морг, невеликий барак, обкиданий сяк-так вапном, тильною частиною занурювався в густі кущі. З півночі було два віконця, а у вужчій стіні — двері, збиті з дощок, напіввідчинені, без замка, зі скоблем. Тут було багато слідів. Перед самим порогом лежало щось пласке, прикрите брезентом.

— Це тіло?

— Так, пане поручнику.

— Його не чіпали? Воно так лежало?

— Цілком так. Ніхто не чіпав, пане поручнику. Комендант, коли прийшов з доктором, то поглянув, але ніхто не чіпав.

— А цей брезент?

— Комендант наказав накрити.

— А чи міг сюди прийти хтось, коли ви стояли на шосе?

— Не міг, пане поручнику, бо шосе закрите.

— Із цього боку, а від Гекі?

— Там теж стоїть пост, тільки звідси його не видно, бо за горбом.

— Ну, а полями?

— Хіба що полями, — погодився поліцейський, — але тоді мусив би йти через воду.

— Через яку воду?

— Ну, через струмок, який з того боку.

Ґреґорі ще не підходив до брезенту. Йдучи побіч, відшукав сліди нічного вартового. Вузькою, витоптаною стежкою вони оточували найближчі надгробки, дугою оминали барак і поверталися з тильного боку, через гущавину корчів. Гілки були поламані й місцями втоптані у сніг. Ті ж, на шосе, сліди великих черевиків, виразно відбилися там, де поліцейський сходив зі свого маршруту, мабуть, збившись у темряві з правильного напрямку.

Ґреґорі обійшов увесь цей шлях і зафіксував час на годиннику: чотири хвилини. «На ніч і завірюху можна накинути ще стільки ж, — подумав. — І ще зо дві на туман». Він зайшов далі в кущі, спускаючись у долину. Раптом сніг під ним обсунувся. Ґреґорі встиг ухопитися за ліщиновий кущ і затримався над самою водою. Це було найнижче місце улоговини, в якій лежав цвинтар. Тут між двома насипами плинув струмок, непомітний навіть зблизька, поверхня води бралася хвильками біля підмитих коренів корчів. У болотистому дні стирчали уламки каменів, деякі нагадували бруківку. Ґреґорі обернувся на місці. Дещо вище він бачив тильну стіну моргу, точніше, її горішню частину, без вікон, вона виступала з кущів на відстані кільканадцяти метрів. Почав дертися нагору, відгортаючи пружні гілки.

— А де тут є каменяр? — спитав поліцейського.

Той одразу зрозумів.

— Він живе поряд зі шосе, коло того містка. Перший дім, такий жовтий. Каменярську роботу бере тільки влітку, а взимку заробляє столяркою.

— А камінь він як сюди привозить, по шосе?

— Як мала вода, то по шосе, а як більша, то часом буває, що сплавляє від станції. І охота йому так бавитися...

— І там, на тому березі, він обробляв ці камені, так?

— Часом і там, але не завжди. По-різному.

— А цей струмок — якби звідси йти берегом — тече від станції, так?

— Так, але берегом не пройдеш, бо все заросло.

Ґреґорі підійшов до бічної стіни моргу. Одне вікно було відчинене, точніше, видушене, шибка розбита, гострий уламок скла стримів унизу зі снігу. Зазирнув усередину, але нічого не побачив — було надто темно.

— Хто заходив усередину?

— Лише комендант, пане поручнику.

— А лікар?

— Ні, лікар не заходив.

— Як він зветься?

— Адамс. Ми не знали, чи «швидка» з Лондона встигне. Першою приїхала машина з Гекі, доктор Адамс був там уночі, то прибув з ними.

— Так? — машинально сказав Ґреґорі. Він не чув поліцейського. З кватирки розбитого вікна звисало світле пасемце стружки. Біля самої стіни був глибокий, невиразний слід босої ноги. Нахилився. Сніг тут був зритий, ніби по ньому перетягли великий тягар. Місцями можна було відрізнити поздовжні заглибини із гладким дном, ніби їх зробили, втискаючи у сніг великий, подовгастий буханець хліба. В одному щось золотисто блиснуло. Він нахилився нижче й узяв пальцями кілька скручених стружок. Схиливши голову вбік, якусь мить вдивлявся у довге зачинене вікно. Воно було захляпане вапном. Зайшов у глибокий сніг, відхиливши пальто, став на коліно, потім піднявся й оглянув довкілля. Глибоко втягнув повітря. Розставивши ноги, з руками в кишенях він охопив поглядом білий простір між кущами, моргом і першим надгробком. Низка безформних, глибоких слідів з гладкими заглибинами починалася під розбитим вікном, робила петлю і вела дугою до дверей. Дорогою слід збочував то в один, то в інший бік, цілком так, ніби якийсь пияк штовхав перед собою мішок. Соренсен став збоку, приглядаючись до цієї сцени з певним зацікавленням.

— А чому нема замка? — звернувся Ґреґорі до поліцейського. — Чи був?

— Був, пане поручнику, але поламався. Грабар мав віддати його ковалеві, однак забув, опісля була неділя, та й таке, — розвів руками поліцейський.

Ґреґорі мовчки підійшов до безформної купи брезенту. Обережно підняв край штивної плахти, потім відгорнув усю й відкинув її вбік.

Біля його ніг лежав на боці голий чоловік із зігнутими руками й ногами, ніби клякнув на щось невидиме чи відпихав його від себе ліктями й колінами. Він увесь вміщався у ту широку колію, виорану в снігу, що тягнулася від вікна — закінчув її своїм тілом. Лише два кроки відділяли його голову від порога. Там сніг був гладким.

— Може, пан хоче його дослідити? — сказав, підводячись, Ґреґорі. Кров ударила йому в обличчя. — Хто це такий? — спитав поліцейського, який насунув шапку на чоло, бо сонце починало бити йому в очі.

— Гензель, пане поручнику. Джон Гензель. Він у нас мав фарбувальний заклад.

Ґреґорі не спускав очей зі Соренсена, який дуже делікатно, в ґумових рукавичках, витягнутих із пласкої торбинки, торкався ніг і рук трупа, відтягав повіки, потім, зовсім зблизька, оглядав його вигнутий хребет.

— Він був німцем?

— Не знаю. Може, з німців, але я не чув. Його батьки жили вже тут.

— Коли помер?

— Учора вранці, пане поручнику. Лікар казав, що серце. Він уже давно хворів на серце, доктор забороняв йому працювати, але він про себе не дбав. Ні про що не дбав відтоді, як його жінка втекла з іншим.

— Чи були тут ще якісь останки?

Соренсен підвівся, обтріпав коліна, хустинкою стер якийсь непомітний слід з рукава й акуратно поклав ґумові рукавички у чохол.

— Були позавчора, але вже поховали. Похорон був учора, опівдні.

— То вчора, від полудня були тільки ці останки?

— Тільки ці, пане поручнику.

— Ну, докторе?

Ґреґорі підійшов до Соренсена. Вони стояли під високим кущем; у верхів’ї нуртувало сонце, дощ краплинок дірявив сніг.

— Що я можу сказати?

Соренсен мав вигляд ураженого, навіть роздратованого.

— Смерть сталася понад двадцять чотири години тому, є трупні плями, як ви бачите, щелепи цілком заціпеніли.

— А кінцівки? Що? Чому пан не каже?

Вони розмовляли все тихіше і все затятіше.

— Пан сам бачив.

— Я не лікар.

— Нема заціпеніння. Ну, нема. Хтось мусив переламати. Хтось переламав — та й квит.

— І вже не повернеться?

— Повинно повернутися частково, але не конче. Це так суттєво?

— Але воно все ж було?

— Заціпеніння є завжди. Пану має бути це відомо. І прошу мене не випитувати, бо я більше нічого не знаю.

— Дякую, — сказав Ґреґорі, не приховуючи роздратування, й відійшов до дверей. Вони були прохилені, але щоб увійти до середини, він мав би переступити тіло, власне, перестрибнути через нього, отож сказав собі, що краще не залишати зайвих слідів, тут і так усе затоптане. Потягнув збоку за скобель, двері навіть не здригнулися, міцно застрягши у снігу. Смикнув. Вони пронизливо заскреготіли і голосно гримнули у стіну. Всередині панував морок. Крізь щілину за порогом навіяло трохи снігу, танучи, він ставав пласкою калюжею. Ґреґорі заплющив очі, чуючи неприємний холод, яким тягло від стін, і терпляче чекав, доки очі звикнуть до темряви.

Північне віконце давало трохи світла, зокрема те розбите, бо шиба іншого, замальована вапном, була майже непрозорою. Посередині стояла труна, викладена стружками. На її край спирався ялиновий вінок, огорнутий чорною стрічкою. Можна було прочитати частину напису золотом «толимого — жалю». В куті вертикально стояло віко труни. Підлогою була сильно втрамбована земля, під вікном лежало трохи розкиданих стружок. Під іншою стіною побачив кирку, лопати і сувій скручених, вимазаних глиною, шнурів. Ще там було кілька дощок.

Вийшовши надвір, заплющив очі, бо в них болюче вдарило світло. Пошукав поліцейського, який обережно накривав останки брезентом, намагаючись при цьому не торкнутися до них.

— Тої ночі ви мали службу до третьої? — спитав, підходячи до нього.

— Так, пане поручнику, — випростався поліцейський.

— А де було тіло?

— За моєї служби? В труні.

— Ви перевіряли?

— Так.

— Відчиняли двері?

— Ні. Світив ліхтариком крізь вікно.

— Шибка була розбита?

— Ні.

— А труна?

— Прошу?

— Чи труна була відкрита?

— Так.

— Як лежали останки?

— Звичайно.

— Чому він не вдягнутий?

Поліцейський пожвавився.

— Похорон мав бути сьогодні, пане поручнику, а з тим вбранням то ціла історія. Відколи його жінка втекла — а це було два роки тому — він жив зі сестрою. Страшно тяжка жінка, ніхто не може з нею порозумітися. Того вбрання, яке він мав на собі, коли помер (а це сталося при сніданку) — не хотіла дати, ніби тому, що нове. Мала дати старе, але коли приїхав власник поховального закладу, то не дала нічого, сказала, що пофарбує на чорно одне таке гірше, а той не хотів їхати другий раз, отож узяв його, як був. Нині мала принести те вбрання...

— Ґреґорі, я вже поїду, не маю що тут робити, — несподівано сказав Соренсен, який наче прислухався до розмови. — Пан дасть мені авто? А пан може взяти машину з відділку?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.