астронавти

голос господа

огляд на місці

Лем С.

Астронавти. Голос Господа. Огляд на місці : романи / С. Лем ; пер. з пол. Ю. Попсуєнка, Л. Білик. — Тернопіль : Богдан, 2021. — 688 с. — (Серія «Шестикнижжя Лемове»).

ІSBN 978-966-10-8256-3

Cерію «Шестикнижжя Лемове» засновано 2021 року

Stanisław Lem

Astronauci

Głos Pana

Wisja lokalna

© Tomasz Lem, 2016

www.lem.pl

This publication has been supported
by the ©POLAND Translation Program

Цей том, що відкриває «Лемове шестикнижжя», об’єднав під однією обкладинкою три романи видатного польського фантаста — «Астронавти», «Голос Господа» й «Огляд на місці». Написані у різні часи (у 1951, 1967 і 1981 відповідно), вони різняться не лише тематикою, а й стилем викладу. Якщо «Астронавти», попри захопливий сюжет, є романом-попередженням для тих суспільств, які сконцентровані на війні та руйнуванні, то «Голос Господа», написаний у формі мемуарів математика, є радше філософським трактатом про людство і наше місце у Всесвіті. Натомість «Огляд на місці» — складний багаторівневий твір, гостра сатира як на авторитарне («курдлянське»), так і на демократичне («люзанське») суспільства.

Охороняється законом про авторське право.
Жодна частина цього видання не може бути відтворена
в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Астронавти

Частина перша
«космократор»

Сибірський метеорит

30 червня 1908 року десятки тисяч жителів Середнього Сибіру могли спостерігати надзвичайне явище природи. Цього дня рано-вранці на небі з’явилася сліпучо-біла куля, яка з нечуваною швидкістю мчала з південного сходу на північний захід. Її бачили в усій Єнісейській губернії, що розляглася більш ніж на п’ятсот квадратних кілометрів. На всьому шляху її польоту здригалася земля, деренчали у вікнах шибки, обвалювалася зі стін штукатурка, тріскалися карнизи; навіть у віддалених місцевостях, де кулю не було видно, чувся важкий гуркіт, що наводив на людей жах. Багато хто вважав, що настав кінець світу; робітники в золотих копальнях облишили працю; тривога передалася навіть свійським тваринам. Через кілька хвилин після зникнення вогняної маси з-за обрію піднявся стовп полум’я і пролунав чотириразовий вибух, який був чутний у радіусі 750 кілометрів.

Струс земної кори відзначили всі сейсмографічні станції Європи й Америки. Повітряна вибухова хвиля, поширюючись із швидкістю звуку, за годину досягла Іркутська, розташованого за 970 кілометрів, за 4 години 41 хвилину — Потсдама (5 тисяч кілометрів), за 8 годин — Вашингтона і була знову зафіксована у Потсдамі через 30 годин 28 хвилин після того, як вона обійшла 34 920 кілометрів навколо земної кулі.

У найближчі ночі в середніх широтах Європи з’явилися хмари, які світилися таким сильним сріблястим блиском, що він завадив астроному Вольфу з Гайдельберга фотографувати планети. Величезні маси розпорошених часток, викинутих вибухом у найвищі шари атмосфери, досягли через кілька днів іншої півкулі. Саме в цей час американський астроном Аббот, досліджуючи прозорість атмосфери, помітив, що у кінці червня вона сильно зменшилася. Причини цього явища він тоді ще не знав.

Катастрофа в Середньому Сибіру, незважаючи на свої розміри, не привернула до себе увагу наукового світу. У Єнісейській губернії деякий час ширилися фантастичні чутки про метеорит; казали, що він завбільшки як будинок, ба — навіть як гора, розповідали про людей, які нібито бачили його після падіння, але місце падіння зазначалося зазвичай далеко за межами їхнього повіту; про метеорит багато писали і в газетах, однак ніхто його ретельно не шукав, і подія поступово стала забуватися.

Згадали про нього абсолютно випадково. У 1921 році радянський геофізик Кулик прочитав на відірваному від стінного календаря аркуші опис велетенської падучої зірки. Об’їжджаючи незабаром після цього великі рівнини Середнього Сибіру, Кулик переконався, що серед місцевих жителів живуть ще спогади про надзвичайну подію 1908 року. Розпитавши багатьох очевидців, він вирішив, що метеорит вторгся в Сибір з боку Монголії, пролетів над великими рівнинами і впав десь північніше, далеко від будь-яких доріг і населених пунктів, у непрохідній тайзі.

Відтоді Кулик з усією пристрастю зайнявся пошуками метеорита, відомого в спеціальній літературі як Тунгуський болід. Опрацювавши мапи місцевості, де, за його припущенням, упав метеорит, він передав їх геологу Обручеву, коли той у 1924 році вирушив у самостійну експедицію. Проводячи на завдання Геологічного комітету дослідження в районі Підкам’яної Тунгуски, Обручев дістався факторії Вановара, біля якої, за розрахунками Кулика, мав упасти метеорит. Геолог намагався зібрати відомості про нього у місцевих жителів, але це виявилося нелегко, оскільки ті приховували місце падіння боліда, вважаючи його священним, а саму катастрофу — явленням вогняного бога на Землю. Проте Обручеву вдалося дізнатися, що за кілька днів шляху від факторії віковічна тайга була повалена на відстані багатьох сотень кілометрів, і що метеорит упав не в районі Вановара, як уважав Кулик, а кілометрів на сто північніше.

Після того, як Обручев опублікував зібрані відомості, справа отримала нарешті розголос, і в 1927 році радянська Академія наук організувала під керівництвом Кулика першу експедицію в сибірську тайгу для розшуку місця падіння метеорита.

Залишивши позаду населені пункти, після кількох тижнів важкої подорожі тайгою експедиція увійшла до зони поваленого лісу. Ліс лежав уздовж шляху метеорита на сто кілометрів. Кулик писав у своєму щоденнику:

«…Я досі не можу розібратися в хаосі тих вражень, які пов’язані з цією екскурсією. Ще й більш од того, я не можу реально уявити собі всієї грандіозності картини цього виняткового падіння. Місцевість, суцільно вкрита пагорбами, майже гориста, на десятки верст тягнеться туди, вдалину, за північний горизонт… Білою габою півметрового снігу вкриті на півночі далекі гори вздовж річки Хушмо. Не видно звідси, з нашого спостережного пункту, й ознак лісу; все повалено й спалено, а навколо багатокілометровою облямівкою на цю мертву площу насунулася молода двадцятирічна порість, що бурхливо пробивається до сонця й життя… І моторошно стає, коли бачиш тридцятиметрових велетнів, переламаних навпіл, як очерет, з відкинутими на багато метрів на південь вершинами. Цей пояс порості облямовує згарище на десятки верст навкруги, принаймні з півдня та південно-східної і південно-західної сторін від спостережного пункту. Далі до периферії порість переходить у нормальну тайгу, кількість бурелому поступово зменшується і сходить нанівець; і лише місцями на вершинах і сопках гір, які мали більш-менш нормальну до напряму повітряного струменя стіну лісу, білою плямою виступає тепер майданчик з поваленими насадженнями. А далі — тайга, якій не страшні ні земні вогні, ні земні вітри…»

Вступивши в ділянку бурелому, експедиція багато днів ішла серед повалених обвуглених стовбурів, що вкривали торф’янистий ґрунт. Вершини повалених дерев вказували на південний схід, у той бік, звідки з’явився метеорит. Нарешті 30 травня, через місяць після виходу з факторії Вановара, дісталися гирла річки Чургуми, де розбили тринадцятий за рахунком табір. На північ від табору тягнулася велика улоговина, оточена амфітеатром пагорбів. Тут експедиція вперше зустрілася з радіально поваленим лісом.

«На перевалі, — писав Кулик, — я обладнав другий свій сухопутний табір і став кружляти по цирку гір навколо Великої улоговини; спершу — на захід, десятки кілометрів пройшовши по лисих гребенях гір; але бурелом на них уже лежав вершинами на захід. Величезним колом обійшов усю улоговину я горами на південь; і бурелом, як зачарований, вершинами схилився теж на південь. Я повернувся до табору і знову по плішинах гір пішов на схід, і бурелом вершини всі свої туди ж відхилив. Я напружив усі сили і вийшов знову на південь, майже до Хушмо; щетина бурелому вершини завернула теж на південь… Сумнівів не було: я центр падіння обійшов навкруги! Струменем вогненним з розжарених газів і холодних тіл метеорит ударив в улоговину з її пагорбами, тундрою і болотом, і, як струмінь води, ударившись об плоску поверхню, розбризкується навсебіч, так само струмінь з розжарених газів з роєм тіл увігнався в землю і безпосередньою дією, а також вибуховою віддачею відтворив усю цю потужну картину руйнування. І за законами фізики (інтерференція хвиль) мало бути ще й таке місце, де ліс міг залишатися на корені, лише втративши від жару кору, листя і гілки».

Цього дня учасники експедиції були переконані, що головні труднощі залишилися позаду і тепер уже незабаром вони побачать те місце, де велетенська маса ударилася об земну кору. Наступного дня вони вирушили в глиб улоговини. Йти через частково повалений ліс було важко й небезпечно, надто у першій, як правило, вітряній половині дня. Мертві голі дерева несподівано із страшним гуркотом падали то тут, то там, іноді зовсім поряд з людьми, і легко могли придавити їх. Слід було не спускати ока з вершин, щоби вчасно відскочити, і водночас невідривно дивитися на землю, оскільки місцевість кишіла зміями.

В улоговині, оточеній амфітеатром голих пагорбів, відкрилися нові пагорби, рівнинні ділянки, болота, ущелини й озера. Тайга тут лежала паралельними рядами голих стовбурів, обернених верхівками в різні боки, а коренями до центру улоговини. На повалених деревах чітко було видно сліди вогню, що обвуглив дрібні гілки, обпалив велике гілля й кору. Біля центру улоговини, серед роздроблених дерев, було виявлено безліч вирв діаметром від кількох і до кількох десятків метрів. Але тут перша експедиція вимушена була свою роботу припинити і негайно повертатися через брак провізії і цілковите виснаження її учасників. Кулик і його товариші були впевнені, що виявлені в улоговині вирви з мулким дном, залиті подекуди каламутною водою, і є кратери, в глибині яких лежать уламки метеорита.

Друга експедиція з величезними зусиллями доставила в глиб тайги машини, щоб здійснити перше пробне буріння після того, як були розкопані й осушені вирви. Роботи велися під час короткого спекотного літа, в задусі, що кишіла комарами, які цілими хмарами піднімалися з боліт. Буріння свердловин нічого не дало. Не вдалося знайти не лише шматків метеорита, а й навіть сліди його удару об землю, — так зване кам’яне борошно, яке мало утворитися в таких випадках, тобто дрібні уламки і пісок, оплавлені високою температурою. Натомість натрапили на ґрунтові води, що загрожували затопити машини. Коли ж свердловини обшили й зневоднили, а це вимагало чималої праці, то бури наштовхнулися на скутий вічною мерзлотою ґрунт. Ще й більш од того: прибулі на місце фахівці з видобутку торфу — ґрунтознавці й геологи — одностайно заявили, що ці кратери не мають нічого спільного з метеоритом, і що подібні утворення, спричинені нормальним процесом відкладення торфу, трапляються на Крайній Півночі всюди.

Тоді були розпочаті систематичні пошуки метеорита за допомогою магнітних дефлектометрів. Не викликало сумніву, що така величезна маса заліза повинна створювати магнітну аномалію, притягуючи до себе стрілки компасів. Але апарати не показали нічого.

З півдня вздовж річок і струмків до улоговини вела широка смуга бурелому, яка розтягнулася на багато кілометрів; саму улоговину оточували стовбури, що лежали віялом; за розрахунками, для цих руйнувань була потрібна енергія близько тисячі трильйонів ерґів. Усе свідчило про те, що маса метеорита була величезною, проте не знайшлося жодного уламка, жодного осколка, жодного кратера — ніяких слідів незвичайної події.

Одна за одною йшли в тайгу експедиції, забезпечені найчутливішими апаратами. Створена була мережа триангуляційних пунктів, досліджені схили пагорбів, дно озер і струмків, навіть на болотах пробурювалися свердловини, — все марно! Лунали голоси, що, можливо, метеорит належав до кам’яних, — припущення неправдоподібне, оскільки метеоритика не знає великих кам’яних метеоритів, — проте і в цьому випадку місцевість була би встелена уламками. Коли ж опублікували результати досліджень поваленого лісу, постала нова загадка.

Ще раніше було помічено, що тайга повалена нерівномірно і стовбури на землі лежать, не завжди звернені до центру улоговини. Ще й більш од того, в деяких місцях, на відстані лише кількох кілометрів від улоговини, ліс стояв незайманий, необгорілий, а ще кількома кілометрами далі знову траплялися тисячі повалених ялин і сосен. Це намагалися пояснити так званим «впливом затінювання»: окремі частини тайги могли вціліти, захищені від повітряної хвилі хребтами пагорбів; а на запитання, чому в деяких місцях дерева повалені в інший бік, казали, що це явище викликане звичайною бурею і не має нічого спільного з метеоритом.

Фотографування з повітря зруйнувало ці гіпотези. На стереоскопічних знімках було чітко видно, що одні смуги лісу справді лежать концентрично навколо улоговини, а інші залишилися незайманими. Складалося враження, що вибух ударив навсібіч з неоднаковою силою, ніби з центру улоговини виривалися то широкі, то вузькі «струмені», які валили дерева довгими смугами.

Упродовж багатьох років справа ця залишалася нез’ясованою. Час від часу в науковій пресі зав’язувалися дискусії про Тунгуський метеорит. Висувалися найрізноманітніші припущення, які доводили, що це була голова невеликої комети або хмара згущеного космічного пилу, але жодна з гіпотез не могла пояснити всієї суми фактів. У 1950 році, коли історія з метеоритом почала вщухати, один молодий радянський учений висунув нову гіпотезу, що пояснювала все напрочуд сміливими припущеннями.

За дві доби до появи Тунгуського метеорита над Сибіром, писав молодий учений, один з французьких астрономів помітив маленьке небесне тіло, що рухалося у полі зору телескопа з великою швидкістю. Астроном незабаром опублікував своє спостереження. Однак ніхто не зв’язав його із сибірською подією, оскільки якби це тіло було метеоритом, воно мало б упасти в абсолютно іншій місцевості. Ототожнити його з Тунгуським болідом можна було б тільки в одному випадку: якби метеорит міг довільно змінювати напрям і швидкість свого польоту, як керований корабель; але це припущення здавалося настільки неправдоподібним, що ніхто про нього й не подумав.

Проте саме це стверджував молодий учений. Падуча зірка, відома як Тунгуський метеорит, була, на його думку, міжпланетним кораблем, який наближався до Землі по гіперболічній траєкторії з ділянки сузір’я Кита. Збираючись приземлитися, він почав описувати навколо нашої планети еліпси, які щоразу звужувалися. Саме в цей час його помітив у свій телескоп французький астроном.

Корабель був, за земними поняттями, дуже великий: його маса сягала, як можна припускати, кількох тисяч тонн. Істоти, що летіли в ньому, спостерігаючи поверхню Землі з великої висоти, вибрали для посадки великі, добре видимі здаля простори Монголії, рівні, безлісі, немов створені для того, щоби приймати на свої піски космічні судна.

Корабель досяг Землі після тривалого польоту, під час якого набрав швидкість у декілька десятків кілометрів за секунду. Невідомо, чи були зіпсовані у момент наближення гальмівні двигуни, чи прибульці просто недооцінили протяжність і щільність нашої атмосфери, — та тільки їхній корабель швидко розжарився до білого від страшного тертя, що створюється опором повітря.

Через те, що швидкість була надто великою, він і не приземлився в Монголії, а промчав над нею на висоті декількох десятків кілометрів. Ймовірно, прибульцям потрібно було перед приземленням ще кілька разів облетіти навколо планети, але вони вимушені були поспішати, — чи внаслідок аварії, чи з якоїсь іншої причини. Намагаючись зменшити швидкість, вони пустили в хід гальмівні двигуни, що працювали нерівно, з перебоями. Гудіння двигунів здавалося жителям Сибіру гуркотом грому. Коли корабель опинився над тайгою, струмені розжарених газів від гальмівних двигунів почали валити дерева на всі боки. Так утворилася стокілометрова смуга бурелому, крізь яку пізніше пробиралися сибірські експедиції.

Над районом Підкам’яної Тунгуски корабель почав втрачати швидкість. Гориста, покрита лісами й болотами місцевість не годилася для приземлення. Намагаючись минути її, чужинці скерували ніс корабля догори і знову запустили тягові двигуни. Проте було вже пізно. Корабель — величезна маса розжареного до білого металу — втрачав управління, падав, двигуни працювали нерівномірно, корабель гойдався і крутився. Гази, що виривалися з двигунів, ламали і ближній, і дальній ліс, валили його цілими смугами, обпалювали крони й гілля. Востаннє корабель піднявся догори, пролітаючи над зовнішнім кільцем пагорбів. Тут, високо над улоговиною, сталася катастрофа. Ймовірно, вибухнули запаси пального. У потужному вибуху металева маса розлетілася на найдрібніші частки.

Ця гіпотеза пояснювала все, що раніше було незрозумілим. Стало ясно, чому в одних місцях ліс був знищений, в інших тільки повалений, в третіх обгорів, нарешті — чому подекуди вціліли острівці незайманих дерев. Але чому корабель вибухнув так, що від нього не залишилося анінайменшого уламка? Яке пальне може під час вибуху засяяти яскравіше за сонце й обпалити тайгу на десятки кілометрів довкола? Учений відповів і на ці запитання. Існує, стверджував він, тільки один спосіб, яким можна розпорошити величезний металевий зореліт настільки, щоб від нього не залишилося жодного видимого простим оком уламка, й існує тільки одне пальне, що палає із силою Сонця.

Цей спосіб — розщеплення атома, а пальне — атомне ядро.

Коли двигуни відмовили, запаси атомного пального вибухнули. У двадцятикілометровому стовпі вогню величезний корабель випарувався і зник, як крапля води, що впала на розжарену плиту.

Гіпотеза молодого вченого не знайшла такого відгуку, якого можна було сподіватися. Вона була занадто сміливою. Одні вчені вважали, що фактів цих недостатньо для її обґрунтування; інші — що замість питання про метеорит вона висуває питання про міжпланетний корабель; треті поставилися до неї як до фантазії, гідної радше письменника, ніж тверезого астронома.

Попри те, що скептичних голосів було багато, молодий учений організував нову експедицію у глиб тайги для дослідження випромінювань на тому місці, де сталася катастрофа. Треба було, одначе, зважати й на те, що за ці сорок з гаком років недовговічні продукти розпаду могли зникнути. Поверхневі глини й мерґелі в улоговині показали у ході дослідження лише незначний вміст радіоактивних елементів, настільки незначний, що не можна було зробити жодних висновків, оскільки мізерна кількість радіоактивних речовин є у будь-якому ґрунті. Різницю можна пояснити тільки похибкою вимірювання. Їх могло виявитися більше чи менше, залежно від особистої думки експериментатора. Про результати вимірювання питання так і залишилося невирішеним. Поступово вщухли останні відгомони дискусії в наукових ЗМІ. Щоденна преса ще деякий час цікавилася, звідки міг прибути міжпланетний корабель і які істоти в ньому летіли, але ці безплідні міркування незабаром поступилися місцем вістям про хід будівництва величезних електростанцій на Волзі та Дону, про те, що атомною енергією остаточно пробита Тургайська стіна, про поворот течій Обі та Єнісею у басейн Каспійського моря. На далекій Півночі густі масиви тайги з кожним роком виростали все вище над поваленими стовбурами, занурюючись усе глибше у багнистий ґрунт. Відкладення торфу, підмив і намив річкових берегів, нагромадження льодів, танення снігів — усі ці процеси з’єдналися, щоби стерти останні сліди катастрофи. Здавалося, що її таємниці судилося навіки потонути у безодні людського забуття.

«Звіт»

У 2003 році було закінчено часткове відведення Середземного моря у глиб Сахари, і гібралтарські гідроелектростанції уперше дали струм для північноафриканської мережі. Багато років минуло вже після падіння останньої капіталістичної держави. Закінчилася важка, напружена й велика епоха справедливого перетворення світу. Злидні, економічний хаос і війни не загрожували більше великим задумам мешканців Землі.

Зростали не обмежувані кордонами континентальні мережі високої напруги, споруджувалися атомні електростанції, безлюдні заводи-автомати і фотохімічні перетворювачі, в яких енергія Сонця обертала вуглець і воду на цукор. Цей процес, що впродовж мільйонів віків відбувався в рослинах, тепер був підвладний людині.

Науці вже не треба було займатися створенням засобів знищення. Служачи комунізму, вона стала потужним знаряддям перетворення світу. Здавалося б, заводнення Сахари і спрямування вод Середземного моря в електричні турбіни — це подвиги, які ще довго залишатимуться неперевершеними; але вже через рік почалася робота над проєктом такої нечуваної сміливості, що перед ним тьмянів навіть Гібралтарсько-африканський гідроенергетичний комплекс. Міжнародне бюро регулювання клімату від скромних дослідів з місцевої зміни погоди, від керування дощовими хмарами й пересування повітряних мас перейшло до фронтової атаки на головного ворога людства. Цим ворогом був холод, який сотні мільйонів років сковував полюси планети. Вічні льоди, що вкривали Антарктику, шосту частину світу, панциром у декілька сотень метрів завтовшки сковували Гренландію й острови Льодовитого океану, — ці льоди, джерело холодних підводних течій, що омивають північні береги Азії і Америки, — мали зникнути назавжди. Для досягнення цієї мети треба було обігріти величезні простори океану й суші, розтопити тисячі кубічних кілометрів льоду. Потрібне для цієї кількості тепло вимірювалося трильйонами калорій. Такої велетенської енергії уран дати не міг. Для цього всі його запаси виявилися б надто мізерними. На щастя, одна з найбільш, як завжди вважалося, відірваних від життя наук — астрономія — відкрила джерело енергії, що підтримує вічний вогонь зірок, — це перетворення водню на гелій. У гірських породах і в атмосфері Землі водню мало, але невичерпним сховищем його є води океанів.

Думка вчених була простою: створити біля полюсів величезні «вогнища» з температурою Сонця, щоб освітити й обігріти крижані пустелі. Проте на шляху до здійснення цього проєкту постали труднощі, що здавалися непереборними.

Коли люди навчилися обертати водень на гелій, то виявилося, що жоден з відомих на Землі матеріалів не спроможний витримати температуру в мільйони градусів, яка утворюється під час цієї реакції. Найміцніша шамотна плитка, пресований азбест, кварц, слюда, шляхетна вольфрамова сталь — усе перетворювалося на пару, стикаючись із сліпучим атомним вогнем. Людство володіло паливом, за допомогою якого можна було розтоплювати льоди та осушувати моря, змінювати клімат, зігрівати океани й насаджувати навколо полюсів тропічні джунглі, але воно не мало матеріалу, з якого можна було би побудувати саму піч.

Але оскільки ніщо не може зупинити людей, які прагнуть досягнути поставлену мету, то й ці труднощі були подолані.

Якщо, міркували вчені, немає матеріалу, щоб побудувати піч для перетворення водню на гелій, то цієї печі будувати не слід. Не можна також розпалити атомне «багаття» на поверхні Землі, оскільки воно розтопило б її і занурилось у ґрунт, викликавши катастрофу. А треба просто підвісити його в атмосфері, як хмару, але хмару, якою можна керувати.

Учені вирішили зробити штучні полярні сонця у вигляді розжарених газових куль по декілька сотень метрів у діаметрі; розміщені вдалині вентилятори забезпечуватимуть їх воднем, а споруджені, теж на безпечній відстані, контрольні установки, створять потужні електромагнітні поля, щоб утримувати ці сонця на потрібній висоті.

У першій фазі робіт, розрахованих на двадцять років, було розпочато будівництво електростанцій, які повинні постачати енергію контрольним установкам. Ці станції, розташовані у північній Гренландії, на островах Ґранта, на архіпелазі Франца Йосифа й у Сибіру, мали скласти так зване Атомне кільце управління. У покритій льодом, безлюдній гористій місцевості з’явилися заводи на колесах та гусеницях. Машини корчували тайгу і нівелювали ґрунт, машини ж виробляли тепло для відтавання ґрунту, що багато мільйонів років перебував у стані вічної мерзлоти, машини укладали готові бетонні блоки, з яких виходили автостради, фундаменти будинків, греблі й захисні перемички в льодовикових долинах. Машини, що йшли на сталевих ногах, — землекопниці, грейдери, бурильні вишки, екскаватори, навантажувачі — працювали вдень і вночі, а вслід за ними рухалися інші, встановлюючи щогли високої напруги, трансформаторні станції, житлові будинки, споруджуючи цілі міста й аеродроми, на яких одразу ж почали приземлятися великі транспортні літаки.

Роботи ці викликали широкий відгук. Увага всього світу була спрямована на далеку Північ, де серед морозів і завірюх, за температури, що падає взимку до шістдесяти градусів нижче нуля, одна за одною виростали бетонні вежі й сталеві лінзи Атомного кільця, яке мало запанувати над палаючими платиновим блиском водневими кулями.

Одним з таких будівельних майданчиків був район Підкам’яної Тунгуски. Серед глинистих і мергельних ярів, у глибоких шурфах, пробитих у твердій, як скеля, вічній мерзлоті, на потужних бетонних палях монтувалися пускові станції для ракет, які замінювали залізничне сполучення. Одного разу під час роботи один з екскаваторів витягнув з дна семиметрового котловану шматок ґрунту, який, впавши на транспортер, потрапив у каменедробарку, що перетворює каміння на дрібний щебінь. Там цей шматок застряг. Потужна машина одразу ж зупинилася. А коли машиніст додав струм, то зубці, зроблені з дуже міцної цементованої сталі, захрускотіли й зламалися. Машину розібрали і між її валами знайшли камінь, такий твердий, що по ньому важко було пройтися терпугом. Про цю знахідку випадково дізналися вчені, котрі чекали у Підкам’яній Тунгусці літака на Ленінград. Оглянувши загадковий камінь, вони взяли його з собою. Наступного дня він уже лежав у лабораторії Ленінградського інституту метеоритики.

Спочатку вирішили, що це метеорит; проте це був уламок базальту земного походження, в який вплавився загострений з обох кінців циліндр, формою і розміром схожий на ручну гранату. Цей циліндр складався з двох частин, згвинчених дуже міцно; і тільки розпилявши стінки, можна було дізнатися про те, що у нього всередині. Після тривалих зусиль, покликавши на допомогу технологів з Інституту прикладної фізики, вченим усе ж вдалося розкрити таємничу оболонку. Всередині виявилася котушка із сплаву, схожого на порцеляну, з навитим на нього сталевим дротом завдовжки майже в п’ять кілометрів. От і все.

Через чотири дні була створена міжнародна комісія, що зайнялася дослідженням котушки. Незабаром встановили, що навитий на неї дріт був колись намагнічений. Зовнішні витки, що піддалися колись сильному нагріву, втратили магнітні властивості, але в глибших шарах вони збереглися добре.

Учені губилися в здогадах, намагаючись пояснити походження таємничої котушки. Ніхто не наважувався першим висловити припущення, яке було у всіх на вустах. Але все роз’яснилося, коли технологи зробили аналіз сплаву, з якого був зроблений дріт. Такого сплаву на Землі ніколи не існувало. Знахідка була явно не земного походження і, очевидно, повинна б мати причетність до широко коментованого колись Тунгуського метеорита. Невідомо, хто перший вимовив слово «звіт». Справді, дріт був намагнічений так, немов по всій його довжині було щось «написано» в електромагнітний спосіб, будучи єдиним свого роду «міжпланетним посланням». Це було схоже на спосіб запису звуків на сталевій стрічці, що давно вже застосовувався в радіо і телефонії. Негайно ж виникло припущення: в критичний момент, коли стало очевидно, що двигуни виходять з ладу, пасажири невідомого космічного корабля намагалися врятувати те, що вважали найціннішим, а саме: документ, «записаний» магнітними коливаннями на дроті, і викинули його з корабля перед катастрофою. Проте дехто стверджував, що котушку викинуло з корабля вибуховою хвилею, про що свідчать термічні зміни її поверхні.

У науковій і щоденній пресі велися тривалі дискусії про походження міжпланетного корабля. У Сонячній системі не було, ймовірно, жодної планети, яку не підозрювали б у тому, що саме з неї був посланий корабель. Навіть у далекого Урана та велетенського Юпітера були свої прибічники, але в основному громадська думка розділилася між прихильниками Венери й Марса. У останнього їх було майже вдвічі більше, ніж в інших. Нечувано зростав інтерес до астрономії. Популярні й навіть спеціальні книжки розходилися неймовірними накладами, а попит на любительські астрономічні прилади, особливо на підзорні труби, був таким, що найбільші склади нерідко світили порожніми полицями. Астрономічна тематика дедалі більше вторгалася і в мистецтво: з’явилися фантастичні повісті про загадкових істот на Марсі, яким автори приписували найнеймовірніші властивості. Деякі телевізійні станції передавали у своїх щотижневих наукових програмах спеціальні лекції, присвячені астрономічним питанням. Величезний успіх має трансльований з Берліна, а звідти по всій північній півкулі телевізійний фільм «Політ на Місяць». Глядачі, сидячи вдома, бачили поверхню Місяця, що наблизилася в три тисячі разів завдяки тому, що телепередавачі були встановлені біля великого телескопа в Гайдельберзькій обсерваторії.

Створений тим часом Міжнародний комітет перекладачів почав горезвісну «боротьбу за дріт», як назвав її спеціальний науковий кореспондент «Юманіте». Складні проблеми єгиптологів і санскритологів, фахівців з мертвих і зниклих мов, здавалися іграшкою порівняно із завданням, що постало перед ученими. «Звіт» складався більш ніж з вісімдесяти мільярдів магнітних коливань, уміщених у кристалічній структурі металевого дроту. Окремі групи коливань відокремлювалися невеликими не намагніченими проміжками. Виникала думка, що кожна намагнічена ділянка становить слово, але це припущення могло бути й помилковим. Так званий «звіт» міг насправді бути просто записом різних вимірювальних приладів. Багато вчених уважали: якщо навіть «звіт» записаний словами, то структура цієї мови може бути абсолютно відмінною від структури всіх відомих на Землі мов. Але навіть і ці вчені погоджувалися з тим, що не можна втрачати шанс, який випав науці вперше за її історію. До рук учених потрапив відрізок намагніченого дроту й більше нічого, і вони взялися до роботи.

Найважче було спочатку. Увесь дріт пропустили крізь апарати, які записали магнітні коливання на кінострічку. Дорогоцінний оригінал був доправлений у підземне сховище. Відтепер і до кінця робіт учені мали справу тільки з його копіями.

На попередніх нарадах ухвалили піти єдиним шляхом, що обіцяв успіх. Слова кожної мови — це символи, що означають певні предмети або поняття; тому розшифровка мов вимерлих народів, шифрів та інших криптограм такого роду спирається на правила, загальні для всіх мов. Визначають символи, що повторюються найчастіше, досліджують, який характер має ця мова — образний, буквений чи складовий — і, що найважливіше, підшукують спосіб, який дозволив би зрозуміти значення бодай одного вислову.

Тут на допомогу вченим іноді приходить щасливий випадок: так було з єгипетськими ієрогліфами, коли знайшли надгробок, на якому один і той же напис був вирізьблений і ієрогліфами, і грецькою, так було і з вавилонським клинописом.

Проте під час дослідження невідомих земних мов найважливішим залишалося те, що творці кожної з них були такими ж істотами, що й дослідники, жили колись на тій самій планеті, їх обігрівало те ж сонце, вони бачили ті ж самі зірки, рослини й моря, а це, безумовно, сприяло створенню спільних символів. Але зараз усе було інакше. Які поняття можна було вважати спільними для невідомих мандрівників і для людей? Де належало перекинути міст через безодню, що розділяла істот з різних планет?

Цією сполучною ланкою могло бути тільки одне: матерія.

Увесь Всесвіт, від найдрібніших піщинок у нас під ногами і до найвіддаленіших зірок, складається з одних і тих же атомів. У всіх куточках простору матерією управляють одні й ті ж закони, і всі вони можуть бути виражені математично. «Якщо невідомі істоти користувалися цим під час написання «звіту», — сказали собі вчені, — то ми можемо досягти успіху. Інакше «звіт» залишиться непрочитаним назавжди».

Одначе прийняття цієї засади було тільки першим кроком на неймовірно важкому й довгому шляху. Здавалося б, зараз потрібно просто проглянути «звіт» і відшукати в ньому загальні фізичні закони; але на цьому етапі це було неможливо. Передусім таких законів дуже багато, і до того ж невідомо, якою системою числення користувалися автори «звіту». Десяткова система, що складається з дев’яти цифр і нуля, здається нам найзрозумілішою і єдиною, але для математиків це не так. Вона прийнята нами тому, що на руках у нас десять пальців, а руки в доісторичні часи служили для наших предків рахівницями. Теоретично однак можна уявити собі безліч подібних систем, починаючи з двійкової, в якій є тільки дві цифри — 1 і 0, через трійкову, четвіркову, п’ятіркову, і так до нескінченності. У своїх роботах Комітет перекладачів обмежився з практичних міркувань тільки сімдесятьма дев’ятьма системами: від двійкової до восьмидесяткової. Завдання було таке: проглянути мільйони магнітних коливань і для кожного коливання розрахувати його величину в сімдесяти дев’яти різних системах числення; вже одне це вимагало понад більйон розрахунків, але це було тільки початком, оскільки отримані результати треба було знову переглянути у пошуках таких, які відповідали б фізичним сталим. А таких сталих, як атомні маси або заряди, є декілька сотень. Але й це ще було не все, бо в морі чисел результати, відповідні одній зі сталих, могли трапитися й випадково. Не завадило б застосувати ще й контрольні обчислення. Для всієї цієї роботи, яка була тільки вступом до перекладу, знадобилися б, за підрахунками, тисячі найкращих обчислювачів, причому їм довелося би працювати над цим усе життя. Проте всі обчислення були виконані всього лише за двадцять сім днів.

У розпорядження Комітету перекладачів надали найбільший у світі «Електронний мозок» — потужну машину, що займала чотири поверхи в Ленінградському математичному інституті.

Роботою цього гіганта керував штаб фахівців Централі управління, розташованої на найвищому поверсі інституту. «Мозку» дали завдання: проглянути всі знаки «звіту», відшукуючи в них що-небудь схоже на фізичні сталі, зробити це в усіх системах числення, від двійкової до восьмидесяткової, знайдені у такий спосіб результати перевірити, кожен етап своєї роботи записувати і негайно ж подавати для зведення.

Централлю управління була кругла зала з білого мармуру. У ній світилися зеленуваті екрани, на яких послідовно відображалися результати операції. З тієї миті, як перші перфоровані стрічки з наказами зникли в глибині механізму й увімкнулися сигнальні лампи, і до того, як контрольні червоні лампочки згасли, минула шістсот сорок одна година безперервної роботи. Тоді як чергові вчені змінювалися по шість разів на добу, «Мозок» виконував до п’яти мільйонів обчислень за секунду, не перериваючи роботи ні вдень, ні вночі. Неможливо уявити обсяг виконаної роботи. Досить сказати, що мова «звіту» виявилася схожою не стільки на яку-небудь мову, скільки на незвичайну музику: те, що відповідає земним словам, поставало в ній у різних «тональностях».

Іноді для всіх потрібних обчислень було недостатньо навіть здібностей «Мозку». У таких випадках автоматично вмикалися підземні кабелі, що сполучали «Головний мозок» з іншими, які теж перебували в межах Ленінграда. Найчастіше на допомогу приходив «Електронний мозок» Інституту теоретичної аеродинаміки.

Нарешті настала мить, коли на екранах з’явилися результати. У Централі пронизливо задзеленчали дзвінки, але й без їхнього виклику всі чергові відірвалися від пультів, вдивляючись у перші доступні людському розумінню поняття «звіту». Перша прочитана фраза звучала так: «Кремній кисень алюміній кисень азот кисень водень кисень». Це означало Землю.

Чотири рази повторене слово «кисень» було записане різною частотою коливання. Цілком зрозуміло, що «звіт» говорив тут про фізичні властивості Землі. Оксиди кремнію і алюмінію — це головні складові частини земної кори, оточеної азотом і киснем повітря і покритої окисом водню: водою морів і океанів. Але в цій простій на вигляд фразі крилося набагато більше. Передусім у таких висловах «звіту», як кремній, алюміній, кисень, були деякі особливості, що, трапляючись в інших місцях у чистому вигляді, означали матерію взагалі. Далі — вся ця фраза з восьми слів підкорялася певній функції вищого порядку, яка відповідала криволінійній поверхні. Йшлося про поверхню кулі, тобто саме про земну кору.

З цієї миті розшифровка «звіту» пішла вже швидше, хоча чимало ще траплялося заплутаних місць, навколо яких точилися палкі суперечки. У міру того як просувалася робота, вперше в історії поставала загальна картина Землі й світу в сприйнятті істот, які не були людьми. «Звіт» розпадався на кілька частин. У вступній був фізичний опис нашої планети, рельєфу її поверхні, форми материків, морів і їхнього хімічного складу. Але не тут крилися головні труднощі. Перша розбіжність у перекладачів виникла під час читання місця, де «звіт» розповідав про людські міста. Незважаючи на велику швидкість і висоту польоту корабля, невідомим істотам вдалося помітити заводи, будинки, дороги й навіть людей на полях і на вулицях. Незрозумілим однак було те, що в загальному описі помічених явищ вони говорили про людей як про щось маловажливе і, здавалося, не вважали їх ні будівельниками, ні творцями земної цивілізації. «Звіт» називав людей «довгастими краплями» (як можна було зрозуміти з пояснень, ішлося про якусь «тягучу, м’яку субстанцію», з якої складаються наші тіла) і вважав їх за частки великої однорідної маси, від якої вони на якийсь час відокремилися у вигляді цих «крапель». Ця маса для авторів «звіту» була, як видно, чимось добре відомим, оскільки вони висловлювали припущення, що люди складаються з субстанції з таким же складом, як і… (далі було неперекладене слово, оскільки поняття, що відповідає йому, не знайшлося в жодній із земних мов). У подальшій частині «звіту» йшлося про міста, житлові будинки, залізниці, вокзали, порти з такими подробицями, що читачів мимоволі огортав подив від точності інструментів спостереження, якими користувалися пасажири міжпланетного корабля. Але і тут в основі опису лежало те ж абсолютно незрозуміле реверсування понять: автори «звіту» активно розшукували творців земної технічної цивілізації, навіть не припускаючи, що ними можуть бути люди. Те, що вони бачили людей, не підлягало сумніву, оскільки кількома фразами нижче вдалося прочитати: «У полі зору повзає досить багато довгастих крапель».

Ретельно обговоривши цю частину «звіту», вчені дійшли висновку, що це заміщення понять, це «нерозуміння» аж ніяк не є випадковим, що саме в цьому криється таємниця невідомих істот. На новий, хоча теж не цілком ясний, слід наводила їх одна коротка заява у подальшій частині «звіту». Повторюючи вже висловлене раніше судження, що творців технічних пристроїв вони ніяк не можуть побачити, автори «звіту» додавали: «можливо, тому, що вони… (далі знову йшло неперекладене слово) розмірів».

Ключ до таємниці лежав, мабуть, у незрозумілому слові. Припущення, що це прикметник, на кшталт «малий» або «дрібний», треба було одразу відкинути, оскільки для прикметників у мові «звіту» характерне було зовсім інше розташування магнітних коливань. А якби це був займенник, то фраза звучала б тільки так: «що вони наших розмірів».

Дослідження показали, що найменші предмети, які невідомим істотам вдавалося помітити з висоти свого польоту, мали розмір семи-восьми сантиметрів. Але якщо ці істоти вважали, що не можуть розглянути «творців земної цивілізації» лише тому, що вони «їхніх розмірів», то можна було здогадатися і про порівняно невеликі розміри цих невідомих істот — принаймні не більше восьми сантиметрів. Це було єдине місце в «звіті», яке давало можливість судити про розміри таємничих істот. Але й ця гіпотеза була надзвичайно хисткою, оскільки в мові «звіту» не було знайдено жодного займенника на кшталт «ми», «я», «наше» тощо.

А далі в тексті «звіту» все частіше траплялися «білі плями», тобто місця, які не можна було прочитати або через послаблення електромагнітних коливань, або тому, що там з’являлися поняття, які не можна було розшифрувати ні способом аналізу коливань, ні способом «припущень», тобто підставляння вірогідних термінів, хоча змішана група математиків і лінгвістів займалася цим, можна сказати, з надлюдською завзятістю.

Завершення «звіту» містило короткий, але надзвичайно предметний опис трагедії, якою закінчився політ корабля. Це були дані вимірювальних приладів, що вказували на різке зростання швидкості атомного розпаду, на величезний стрибок температури і на припинення роботи тягових двигунів. Потім магнітні знаки виявилися стертими. Далі йшла невелика чиста смуга і за нею два виразні слова: «Запобіжники перегоріли». На цьому «звіт» уривався.

Як уже було сказано, вчені ознайомилися зі змістом звіту в загальних рисах. Розшифрування непрочитаних місць не могло вже дати нічого принципово нового, окрім незначних подробиць, і тому Комітет перекладачів розпочав наступний етап своєї роботи. Були виділені три секції, і кожній із них доручили особливе завдання.

Перша секція під керівництвом професора Клювера повинна була зібрати і розширити наші знання про невідомих істот. До неї належали головним чином природники: біологи, зоологи, ботаніки, лікарі; був також один фахівець з астробіології — цієї молодої, але бурхливо прогресуючої науки, що досліджує прояви життя на всіх, окрім Землі, небесних тілах.

Друга секція звіряла переклад «звіту» з оригіналом — горезвісним намагніченим дротом, витягнутим з підземного сховища Інституту математики. Третя — морочилась над ще не розшифрованими місцями «звіту». У неї входило багато математиків і фізиків, які працювали переважно в Централі «Електронного мозку», примушуючи його невпинно здійснювати найзаплутаніші обчислення. Це викликало навіть легку сутичку з біологами, що стверджували, ніби фізики окупували математичний інститут і не дають можливості їм, біологам, користуватися «Електронним мозком».

У той час, коли мільйони людей у цілому світі знайомилися по радіо, з газет і телебачення з коротким змістом розшифрованої частини «звіту», в роботі Комітету перекладачів стався драматичний поворот.

Першим кроком до, здавалося, найважливішого відкриття була дискусія в секції біологів, куди як гість і експерт був запрошений Чандрасекар, славетний індійський математик. У зв’язку із згаданим уже місцем у «звіті», з якого нібито випливало, що невідомі істоти мають бути невеликих розмірів, один з учених висунув припущення, що це комахи, які живуть спільнотами, наче бджоли або мурашки, але наділені, поза сумнівом, вищим розумом. Керівник секції, професор Клювер, відповів на це:

— Щоб мати високий розум, потрібен великий мозок. Комахи ж не можуть мати великого мозку з тих же причин, з яких не здатні мати великого тіла. Це їм не дозволяє їхня будова. Їхня дихальна система не спроможна дати їм достатньо кисню, якщо розміри їхнього тіла будуть перевищені хоч б на кілька сантиметрів. Саме тому дуже великих комах немає і ніколи не було.

Опонент зауважив, що дихальна система невідомих істот може бути влаштована і по-іншому. Професор Клювер не погодився з цим, мовляв, комахи, у яких нервова і дихальна системи не такі, як у всіх комах, не є, на його думку, комахами. З таким же успіхом можна назвати тварин рослинами, забезпеченими нервовою, м’язовою і кровоносною системами. Але хіба від цього щось зміниться, окрім пустопорожньої назви?

Розгорілася палка суперечка, в якій кожна сторона обстоювала свою думку. Вже здавалося, що вечір мине у безплідних дискусіях, коли раптом слова попросив професор Чандрасекар, який до цього моменту мовчки слухав дебати.

— Я прийшов сюди з певною думкою, — почав він, — що, можливо, проллє якесь світло на обговорювану проблему. Я ретельно вивчив свідчення очевидців падіння Тунгуського метеорита. Усі вони звернули увагу на те, що під час появи метеорита на землі спостерігали тіні таких предметів, як дерева і будинки, причому тіні ці рухалися в зворотному від польоту напрямі. Звідси випливає, що «звіт», принаймні у своїй завершальній частині, не міг бути написаний живими істотами.

Усі, глибоко вражені цим твердженням, уважно дивилися на математика. А той, підійшовши до дошки, вибрав грудочку крейди й одразу ж вдався до обчислень. Він міркував таким чином: у день падіння метеорита стояла сонячна погода, а якщо предмети у світлі метеорита відкидали тіні на сонячних місцях, то блиск його, очевидно, був сильніший за сонячний. Виходить, і температура у нього мала бути вища за температуру сонця. Знаючи тривалість перебування метеорита в земній атмосфері, професор визначив, що, незалежно від товщини стінок корабля, всередині нього була температура не менше шестисот градусів. За таких умов жодна жива істота не витримала б, звісно, й хвилини. Проте «звіт» тривав упродовж усього польоту, аж до моменту катастрофи. Отже, або його записували автоматичні прилади і в ракеті взагалі нікого не було, або невідомі істоти мають абсолютно іншу будову, ніж тварини чи рослини.

Біологи вислухали Чандрасекара з великою увагою, визнали його аргументи переконливими й постановили ознайомити з ними наступного дня загальні збори Комітету. Та коли вони вранці зійшлися в Малій залі інституту, їх, як і всіх інших учених, зненацька запросили до Великої колонної зали на надзвичайне засідання з нікому не відомим заздалегідь порядком денним. Це здивувало всіх, оскільки досі Комітет не вдавався до таких суворих заходів. Засідання відбувалося за зачиненими дверима і без запрошуваних зазвичай гостей. Професор Рамон-і-Карраль з Національного астрономічного інституту у Веракрус, який був цього дня головою, повідомив, що третя секція в ході своїх робіт відкрила факт колосального значення, і невідкладне дослідження його надзвичайно важливе, оскільки від нього, можливо, залежить доля всього світу. Потім голова надав слово професорові Лао Цзу. Китайський фізик не став говорити в мікрофон зі свого місця, як це відбувалося завжди, а піднявся на поміст для президії, — ймовірно, тому, що хотів бачити всіх, до кого звертався.

Гучні слова, якими голова відкрив збори, нікого не здивували, оскільки гарячий, південний темперамент старого мексиканського астронома був усім відомий, але перша ж фраза фізика наелектризувала увесь зал, бо Лао Цзу був одним із найтверезіших і найкритичніших умів у Комітеті перекладачів.

Лао Цзу розповів про новий спосіб читання «звіту», застосований третьою секцією. Спосіб ґрунтувався на фотографуванні у променях рентгену тих частин дроту, де намагнічення було стерте. На закінчення Лао Цзу прочитав дослівний переклад місця, яке вдалося розшифрувати у цей спосіб. Він свідчив:

«Після другого обертового елемента почнеться опромінення планети. Коли напруга іонізації спаде до половини, почнеться Великий рух».

У переповненій залі стояла мертва тиша. Не чутно було ні пари з вуст, ані навіть звичайного поскрипування крісел. Одні із заплющеними від напруження очима притискували обома руками до вух навушники, інші гарячково записували слова китайського фізика. Двічі повторивши перекладену фразу, Лао Цзу сказав, що третя секція схильна розуміти її так: елемент обертання — це якась одиниця часу, досить тривала, яку можна порівняти із земним роком. Що означає «опромінення планети»? Очевидно, піддавання її якомусь виду променистої енергії, що викликає іонізацію. Про яку планету йдеться, не цілком ясно, оскільки перекладена фраза належить до відновлених, — вона була стерта, — однак деякі ознаки дозволяють виснувати, що йдеться про нашу планету, про Землю.

— Що мається на увазі під словом «опромінення»? Це теж не цілком зрозуміло, — сказав Лао Цзу, — але, мабуть, невідомі істоти збираються скерувати на Землю потужний заряд енергії, а коли його дія згодом припиниться, почнеться «Великий рух». Якщо під «Великим рухом» розуміти навалу невідомих істот на нашу планету, то вся ця фраза може мати тільки одне значення: невідомі істоти хочуть знищити життя на Землі й оселитися на ній.

На закінчення фізик підкреслив, що все це звучить неймовірно і неправдоподібно, а окремі частини прочитаного речення, з яких можна виснувати про «агресію на Землю», поєднані між собою доволі слабо. Проте за таких обставин, коли йдеться про щось абсолютно нечуване в історії, а саме: про загрозу для життя всього людства, важко бути надто критичним і дотримуватися порядку з усією суворістю науки. Небезпека настільки серйозна, що слід замислитися, навіть якщо все це здається і неправдоподібним.

Голова, професор Карраль, узяв слово, щоб закликати присутніх до спокою та уваги; потім почалася дискусія. Дехто вважав, що фраза прочитана правильно, проте справа не здається їм уже такою страшною, бо міжпланетний корабель був тільки першим розвідником і масове вторгнення на Землю могло початися, мабуть, тільки після його повернення. Але оскільки сталася катастрофа, то небезпека — якщо вона й була — Землі не загрожує. Кращим доказом служить те, що після катастрофи минуло вже майже сто років у цілковитому спокої. Інші заперечували, що кілька десятків років — це порівняно тривалий термін тільки в людському розумінні. «Можливо, — казали вони, — елемент обертання дорівнює двом сотням років, якщо не більше. Невідомі істоти можуть бути дуже довговічними. Хто може стверджувати, що вони не вимірюють своє життя тисячоліттями»?

Голова попросив першу секцію висловитися з приводу природи невідомих істот, вихідців з глибин Всесвіту, що збуджували досі лише загальний подив і цікавість, але які перетворилися раптом на смертельних ворогів людства.

Від біологів виступив Чандрасекар, він поділився з присутніми своїми міркуваннями. У відповідь один з фізиків зауважив, що проблема ця, можливо, від самого початку була подана неправильно: хто знає, чи не був міжпланетний корабель просто величезним «механічним мозком», наділеним ініціативою і здатністю до самостійної дії. Істотам, що побудували його, зовсім не обов’язково було в ньому перебувати. У такому разі всі особливості «звіту» стають прикметними рисами не цих невідомих істот, а «механічного мозку», який його написав. І ми, як і раніше, нічого не знаємо про цих прибульців. Проблема так і залишилася невирішеною.

Комітет перекладачів опинився в надзвичайно скрутному становищі. Як слід поставитися до припущення про небезпеку, що загрожує людству? Чи існує така загроза взагалі? Припустимо, невідомі істоти справді збиралися колонізувати Землю; але чи спираються їхні плани на якісь реальні можливості?

О першій годині ночі голова припинив дискусію. Закриваючи засідання, він заявив, що продовження дебатів відбудеться тільки через два дні, оскільки є надія, що на той час секція астрофізиків, до роботи в якій залучили найвидатніших математиків, зможе подати загальним зборам нові факти відносно походження невідомих істот.

Майже ніхто не знав, що роботи астрофізиків, про які згадав голова, велися ще з опівночі попереднього дня, тобто з того моменту, коли президія Комітету ознайомилася з тим місцем «звіту», яке вдалося перекласти лише третій секції.

На найвищому поверсі Математичного інституту працювало у повному спокої одинадцять учених.

Поки Лао Цзу і Чандрасекар були на засіданні Комітету перекладачів, керівництво всіма роботами «Електронного мозку» узяв на себе астрофізик Арсеньєв. Він зіставив числові дані про політ корабля з його передбачуваною швидкістю, з потужністю двигунів, навіть із зоряними мапами неба за 1908 рік. Надзвичайно складне обчислення, засноване на відборі ряду певних величин з кількох тисяч можливих, було завершено лише за двадцять дев’ять годин безперервної роботи. Через півтора дня після засідання, на якому члени Комітету ознайомилися з фатальною фразою, троє вчених, стоячи перед головним екраном «Мозку», прочитали останні результати і мовчки перезирнулися. Арсеньєв підійшов ближче і з висоти свого величезного зросту дивився на мерехтливий зеленуватий екран. Сумнівів не залишалося: корабель вилетів з планети в нашій сонячній системі, та ще з такої, чия орбіта лежить усередині орбіти Землі. Вибирати можна було між двома планетами: Меркурієм та Венерою. Вчені знову схилилися над металевими столами, і знову почали падати короткі слова.

На пультах управління піднімалися й опускалися білі клавіші контактів. З ледве чутним шерехом долучалися до роботи тисячі нових контурів. У широких просвітах розподільних щитів горіли пурпурні контрольні лампочки. Коли востаннє на екранах затрепетали білуваті лінії, усе стало очевидним. Меркурій — ця позбавлена атмосфери вулканічна куля, що складається з лави й попелу, найближчий до Сонця і звернений до нього завжди однією і тією ж півкулею, — не брався до уваги. Залишалася тільки планета, оповита блискучими білими хмарами, що споконвіку затуляють її поверхню від людського ока — вранішня зірка Венера.

Планета венера

Стояла глибока ніч. Засідання Комітету тривало вже сім годин, на столах громадилися гори креслень і фотознімків. Коли члени секції астрофізиків увійшли до зали, всі одразу замовкли і спрямували свої погляди на Арсеньєва, Чандрасекара і Лао Цзу. Але на їхніх обличчях нічого не можна було прочитати. Вони попрямували до своїх місць, а за ними йшли десятка півтора співробітників і асистентів.

Коли Арсеньєв повідомив про результати обчислень, стало зовсім тихо.

— Отже, Венера? — запитав голос із глибини залу.

Арсеньєв, не відповідаючи, сів і почав розкладати принесені папери.

— Ви не допускаєте можливості помилки? — пролунав той же голос від столу біологів.

Говорив доцент Стурді, чоловік невисокого зросту, з червоним, апоплексичним обличчям і густою чуприною.

— «Електронний мозок» іноді помиляється, — відповів Арсеньєв. — Правда, одна помилка припадає на шість трильйонів обчислень, але ми візьмемо це до уваги і цієї ночі ще раз повторимо всі розрахунки.

— Я мав на увазі не це, — заперечив біолог. — Я кажу про теоретичні основи розрахунків. Хіба в них не може бути помилки?

Арсеньєв обома руками пригладжував папери, що лежали на столі. Він був однією з найприкметніших осіб у Комітеті перекладачів. Світловолосий, величезного зросту, трохи сутулий, він здавався створеним за якимись давно втраченими надприродними пропорціями. На тридцятому році життя він закінчив свою головну роботу, створивши нову теорію для пояснення цілого ряду субатомних явищ; зараз йому було тридцять сім. Навіть сидячи, він на голову вивищувався над сусідами. Якусь мить він дивився на опонента, немов готуючись до тривалої відповіді, й усі здригнулися, коли він вимовив своїм низьким голосом тільки одне слово:

— Ні.

Голова, яким цього дня був німецький біолог професор Клювер з Ляйпцига, попросив когось з астрономів розповісти детальніше про Венеру і про все, що може мати відношення до обговорюваної проблеми. Пропозиція була прийнята. Секція астрофізиків делегувала планетолога доктора Беренса, який негайно встав і ввімкнув мікрофон, що стояв перед ним. Це був молодий чоловік, худий, навіть немічний. Дещо поривчасті рухи надавали йому хлоп’ячого вигляду. Роблячи доповідь, він крутив у руках окуляри, і погляд у нього був невпевнений, як у всіх короткозорих. Тим часом Арсеньєв перешіптувався з колегами і, перегинаючись через спинку крісла, давав якісь вказівки асистентам. Хоча Беренса слухали всі, в залі відчувалося занепокоєння. Голови схилялися одна до одної, і то тут, то там чувся шепіт.

Голос молодого астронома лунав у навушниках кількома мовами одразу:

— Венера, — почав він, — друга планета сонячної системи, має діаметр на три відсотки менший, а масу — на двадцять три відсотки меншу, ніж Земля. Оскільки вона завжди перебуває на небі біля Сонця, то для спостережень не надто зручна. Її відстань від нас коливається між двомастами п’ятдесятьма мільйонами кілометрів у верхньому сполученні з Сонцем і сорока мільйонами — в нижньому.

Тут Беренс збентежено глянув у бік лінгвістів, — він не був упевнений, чи зрозумілі для них астрономічні терміни. Але сиві вчені слухали з такою увагою, що, боячись образити їх, він провадив далі:

— За новітніми дослідженнями, час обертання Венери навколо осі значно довший, ніж у Землі, і становить вісімнадцять діб. Раніше цього не можна було довести оптичними методами, оскільки поверхня планети нам ніколи не буває видна — її застилає пелена хмар. Нещодавно були здійснені спроби пробитися до поверхні планети за допомогою телетакторів. Ви знаєте, звичайно, шановні колеги, що я кажу про новий тип радарного телескопа, який посилає ультракороткі радіохвилі. Проте ці досліди закінчилися невдало, і тим самим підтверджується ще раз давнішнє припущення Вільдта, що хмари Венери складаються не з водяної пари і не з рідин, а з великих твердих часток — кристалів, які сильно розсіюють випромінювання. Саме тому Венера вирізняється таким яскравим блиском і є найяскравішим тілом на нашому небі після Сонця та Місяця. Атмосфера планети, яка за своєю протяжністю дорівнює земній, сильно відрізняється від неї за своїм хімічним складом. Спектральний аналіз показує, що на Венері є не більше п’яти відсотків тієї кількості водяної пари і кисню, яка є на Землі; зате вуглекислота, якої у нас знайдеться ледве нуль цілих три десятих відсотка, становить там основну частину атмосфери. З чого ж складаються хмари, що багато років залишалися для нас загадкою? Отримані за останній час відомості дозволяють виснувати, що ці хмари складаються з пір’ястих кристалів формальдегіду, — точніше, зі сполуки, яка утворює формалін під дією ультрафіолетових променів. Оскільки планета обертається навколо осі дуже повільно, то між денною і нічною півкулями виникає велика різниця температур, що сягає дев’яноста градусів. Вони викликають надзвичайно потужні рухи повітряних мас, особливо на термінаторі, тобто лінії, що відділяє освітлену півкулю від неосвітленої. Вважається, що настання ранку й вечора там щоразу супроводжується ураганами та бурями колосальної сили. Вітер може досягати швидкості двохсот п’ятдесяти кілометрів на годину, — на Землі така швидкість спостерігається тільки під час найсильніших снігових бур у районі Південного полюса. Щодо поверхні планети, то про це я не можу сказати вам нічого певного. Останнім часом з’явилися дуже цікаві праці Джеллінґтона і Шреґера, котрі містять припущення, що кора Венери складається з речовини, яка трапляється на Землі тільки в штучному вигляді, тобто створена людиною, а саме з пластмас типу галаліту або вініліту. Я повідомляю вас, шановні колеги, про це, як про певний курйоз, оскільки для обґрунтування такої гіпотези у нас немає жодних даних.

Ледве Беренс встиг незграбно вклонитися і сісти, як слова попросив доцент Стурді, що поставив перед тим Арсеньєву запитання про можливість помилки в обчисленнях.

— Доповідь доктора Беренса повністю підтверджує мої побоювання, — сказав він. — Цілком очевидно, що фізичні умови, про які казав доктор Беренс, особливо брак кисню й води, а також наявність хмар, що перетворюють планету на колосальний резервуар формаліну, унеможливлюють існування життя на ній. Ви такої ж думки, докторе Беренс?

Беренс знову зняв окуляри і, ретельно протираючи їх, відповів, що в кінці XIX століття один відомий учений написав дуже логічно побудований трактат, в якому доводив, що людина ніколи не спорудить літальної машини, важчої за повітря, і що якби навіть така машина була побудована, вона не змогла би відірватися від землі, а якби (що абсолютно неможливо) вона все-таки злетіла, то нею жодним чином не можна було би керувати.

— А оскільки, — закінчив доктор Беренс, — я не хочу вподібнитися цьому вченому, то вважаю за краще не відповідати доцентові Стурді.

— Але отруєна атмосфера Венери унеможливлює життя на ній, — запалився Стурді. — Ніж займатися анекдотами, звернімося краще до фактів! Фактом є те, що кілька десятків років тому на Землю впала міжпланетна ракета…

— У якій, як довів професор Чандрасекар, живих істот не було, — перервав його сусід.

— Добре! Не було! Але ракета не могла бути пущена з Венери. Інакше на цій планеті повинні були б існувати її конструктори, тобто живі істоти. Хіба це не ясно?

Знову настала тиша, і в навушниках чулося тільки квапливе астматичне дихання старого біолога. Потім Арсеньєв, зводячи широкі брови, вдруге під час цієї дискусії вимовив:

— Ні. — І, міряючи спокійним поглядом спантеличеного біолога, додав: — Це не є очевидним.

У голосі його була така впевненість, що вчені застигли на мить, уражені незвичайним світом, що з’явився в їхній уяві, населеним мислячими і діючими, але не живими істотами. Голова засідання, професор Клювер, підвівся й, окинувши поглядом залу, підняв руку.

— Колеги, — промовив він, — зараз надійшла пропозиція поставити загальним зборам Комітету перекладачів три запитання, за якими відбудеться особлива дискусія. Ось вони. По-перше, чи можна вважати, що невідомі істоти, які мешкають на Венері, мають намір знищити життя на Землі? По-друге. Якщо так, то чи треба вважати, що людству може загрожувати реальна небезпека з їхнього боку? По-третє. Якщо так, то чи можна завадити цьому?

Слова попросив доцент Джугадзе з секції логіків.

— Я вважаю, — сказав він, — що способом голосування можна вирішити тільки перше питання, котре стосується більше наших припущень, ніж фактів. Ми надто слабо знаємо мову «звіту», щоб на сто відсотків бути впевненими у правильному тлумаченні фрази, в якій ідеться про так звану «агресію на Землю». Тому ми всі, спираючись на свої припущення, однаковою мірою можемо висловитися з цього питання. Інші ж питання не можуть бути вирішені голосуванням. Так само як нема сенсу, наприклад, гадати, з чого зроблений дах цієї будівлі — зі скла чи з металу. Для цього досить запитати архітектора, який його проєктував. У даному випадку йдеться теж про факти, відомі фахівцям; вони й повинні вирішувати це питання.

Пропозиція логіка була прийнята. У залі, обладнаній спеціальними приладами, голосувати було дуже легко. Перед кожним з учених були три кнопки: натискаючи на ліву, він казав «так», на праву «ні», на середню — «утримався».

Голова дав знак, усі простягнули руки до кнопок, і за кілька секунд автомат показав результати. Із сімдесяти шести членів Комітету шістдесят вісім відповіли на перше запитання «так», двоє — «ні», а шестеро утрималися. Характерно, що утрималися лише логіки. Таким чином, більшість присутніх підтвердили думку, що у фатальній фразі «Звіту» йдеться про намір невідомих істот вторгнутися на Землю.

Оголосивши результати голосування, голова відклав подальші дебати до вечора наступного дня. До цього часу треба було організувати комітет для редагування відповідей на друге й третє запитання. Тому астрофізики, інженери, технологи й атомні хіміки утворили так звану спеціальну секцію, що пропрацювала в Малій залі інституту всю ніч, до одинадцятої години ранку; після цього члени її пішли на відпочинок, щоб о десятій годині вечора з’явитися на пленарне засідання Комітету перекладачів.

Доповідав професор Лао Цзу. На обличчях його колег виразно проступали сліди безсоння. Лише він один мав звичний вигляд. У своєму короткуватому темному костюмі він тримався дуже штивно, чорне волосся на круглій голові було гладко зачесане.

— Перш ніж ознайомити вас із головною проблемою, — почав Лао Цзу, — я дозволю собі відповісти на питання, яке мені щойно запропонували. Підписав його колега Стурді разом із кількома членами секції лінгвістів. Згадані колеги міркують таким чином: оскільки умови, які існують на Венері, є для нас згубними, то наші умови мають бути згубними для мешканців Венери. З цього нібито випливає, що немає жодної серйозної підстави вважати, ніби ці начебто розумні істоти можуть прилітати на Землю, де їх нічого доброго не чекає. Проте щодо першої частини цього висновку я можу сказати: non sequitur! — не випливає! Шановні колеги вважають, що якщо ми не можемо жити на Венері, то й мешканці Венери не можуть жити на Землі. Такого висновку зробити не можна. Ми не здатні жити у воді, але дводишні риби можуть жити й на суші. Доводиться висловити співчуття, що доцент Стурді не зміцнив своєї партії бодай одним логіком.

Залою пробіг легкий шум, а китайський учений з незворушним спокоєм провадив далі:

— Залишається ще одне питання. Що доброго принесло б мешканцям Венери прибуття на Землю? Сподіваючись не надокучити шановному товариству, я наважуся навести старовинну притчу мого великого земляка, філософа Чжуан-цзи. Він розповідає, як одного разу два філософи стояли на містку над річкою і милувалися рибками, що гралися у воді. Один із них сказав: «Дивись, як танцюють і граються у воді рибки. Це приносить їм задоволення». На що другий: «Як ти, не будучи рибою, можеш знати, що приносить їм задоволення»? Перший у відповідь: «Як ти, не будучи мною, знаєш, що я не знаю, що приносить рибам задоволення»? І ось я, з дозволу колег, поділяю точку зору цього другого філософа. Я можу тільки позаздрити доцентові Стурді, який так добре знає, що може дати задоволення мешканцям Венери.

Почувся приглушений сміх. Лао Цзу, відклавши аркушик з питаннями вбік, вів далі все тим же спокійним голосом:

— Два поставлені перед нами питання, — я сказав «перед нами», оскільки виступаю від імені спеціальної секції, — ми розглядали спільно. Головна проблема, яка нас зараз цікавить: чи може одна планета знищити іншу? На це питання ми відповідаємо: так, може. Ті з присутніх, котрих я мав задоволення бачити на нашій великій беватронній станції під Пекіном, знають, що ми півтора року тому почали будувати там випромінювач швидких дейтронів. Це дуже великий і складний апарат. Його метою є спрямування заряду швидких дейтронів на Юнону — одну з дрібних планет, що обертаються навколо Сонця між Марсом і Юпітером. Заряд, що надсилається нами, повинен ущент знищити планету, перетворивши її на пил. Ми сподіваємося, що цей експеримент дасть нам можливість спостерігати кільцеподібну туманність. Кажучи відверто, ми хочемо побудувати штучну модель, яка ілюструє виникнення планетних систем. Я посилаюсь на цей проєкт, який уже давно розробляється, тому що він ясно доводить можливість знищення однієї планети способом дії на неї з іншої. Звичайно, планета, яку ми поставили собі на меті знищити, має в діаметрі ледве сто дев’яносто кілометрів, тоді як діаметр Венери сягає дванадцяти тисяч трьохсот кілометрів, а Землі — дванадцяти тисяч шестисот. Однак наше завдання — розбити її на атоми, а для того, щоби знищити життя навіть на такій великій планеті, як Земля, досить було б опромінити її зарядом дейтронів усього вдвічі більшим, ніж той, який ми хочемо кинути на Юнону. Таким чином, на обидва поставлених нам запитання ми відповідаємо ствердно.

Секція, думку якої я висловлюю, — вів далі Лао Цзу, — вважає, що у нас є три шляхи. Передусім виникла ідея написати мовою «звіту» лист і відправити його за допомогою дистанційно керованої ракети. Проте наявний у нас запас слів цієї мови недостатній і не дозволяє нам написати те, про що ми хотіли б повідомити мешканців Венери. Це підтвердили досліди, що закінчилися вчора вночі. Звичайно, лист можна було б написати однією із земних мов, але ми не знаємо, чи докладуть мешканці Венери стільки зусиль на його прочитання, скільки доклали ми, щоби прочитати їхній «звіт». Потім можна послати на Венеру корабель, який рік тому закінчив пробні польоти і зараз відправлений без вантажу за маршрутом Земля — Місяць — Земля. Як вам добре відомо, шановні колеги, я кажу про «Космократор», відліт якого на Марс призначений на перші місяці наступного року. Нарешті третій шлях — це висилання на Венеру повного заряду дейтронів з нашої беватронної станції під Пекіном. Останній варіант, звичайно, найпростіший і найдієвіший, проте спецсекція одностайно відкидає його вже тому, що так звана агресія Венери на Землю є поки що тільки непідтвердженою гіпотезою.

Фізик замовк. Цим скористався один з учених, щоб запитати, чи не можна для вирішення такого надзвичайно важливого питання, що є, як він висловився, «центром тяжіння» усієї справи, скористатися «Електронним мозком».

— Ні, не можна, — відповів Лао Цзу. — Ні «Електронний мозок», ні інший механізм не здатний перетворити недостатні відомості на повні. — Він нахилив голову. — На цьому я закінчую повідомлення спецсекції.

Він замовк, але не сів: заплющивши на мить очі, він згодом оглянув присутніх у залі й вимовив:

— Тепер, як член Комітету перекладачів, я хочу поставити на голосування таке питання. — І, дивлячись на аркуш паперу, який тримав у руці, прочитав: — «Засоби, наявні в нашому розпорядженні, настільки потужні, що з технічного боку ми нічим не обмежені. Це означає, що вибір нашої лінії поведінки відносно невідомих істот не обмежений матеріальними умовами і тому підлягає оцінці тільки з моральної точки зору. Чи можемо ми в цій ситуації завдати удару першими, чи ж повинні прагнути до мирного вирішення конфлікту, навіть якщо це буде зв’язано з найбільшими труднощами й небезпеками»?

Лао Цзу опустив руку з папірцем. Запала така тиша, що високо над головами членів президії виразно чулося м’яке цокання великого хронометра.

— Ось що я хотів сказати. Я знаю: ми не уповноважені вирішувати, але вважаю, що людство зважатиме на нашу думку. Це все.

Голова від імені президії узяв повідомлення спецсекції до відома і подякував їй за виконану роботу. Він заявив також, що в ході подальшої дискусії буде обговорено пропозицію професора Лао Цзу. Оскільки ніхто не вніс поправок, текст схвалили, і можна було розпочати голосування, щоб зупинитися на одній із внесених пропозицій.

Наближалася третя година ночі. Хмари, що виділялися раніше на тлі неба, почали темніти. За високими вікнами зали на сході стала вимальовуватися межа між землею і небом, схожа на глибоку тріщину, облямовану ліловими туманами.

Голова зборів, розмовляючи зі своїм секретарем, не спускав ока з апарата для голосування. Коли лічильник показав, що всі проголосували, голова підвівся:

— Сімдесят шість голосів подані за мирне вирішення конфлікту, — вимовив він. — Це рішення не можна, звичайно, вважати остаточним, але не в цьому зараз річ. Ось уже понад вісімсот тисяч років живе на Землі людський рід. У сповненій працею і муками зміні поколінь він не лише знайшов способи підпорядкувати собі природу, а й навчився управляти силами громадськими, які упродовж багатьох віків загальмували прогрес, обертаючи його проти самого людства. Епоха експлуатації, ненависті й боротьби закінчилася всього кілька десятків років тому, і були проголошені свобода та співпраця народів. Проте нам не дано спочити на лаврах і задовольнятися досягнутим. На порозі нової ери сталося перше зіткнення земної цивілізації з позаземною, і вирок мусимо винести ми. Як ми маємо вчинити? Відповісти на загрозу, кинуту нам з іншої планети, ударом, який знищить напасника? Ми могли б це зробити, тим паче, що ми маємо справу з істотами, абсолютно на нас не схожими, яким ми не можемо приписувати ні людських почуттів, ні людського розуму. Та все ж, маючи можливість вибирати, ми вибрали мир. У цьому нашому кроці видно тісний зв’язок людини з усім Всесвітом. Минув час, коли Землю вважали обраною планетою. Ми знаємо, що в нескінченному просторі є мільярди світів, подібних до нашого. Якщо існуючі на них форми організованої поведінки матерії, що називається життям, нам невідомі, що з того? Ми, люди, не вважаємо себе ні кращими, ні гіршими за інших мешканців Всесвіту. Правда, з нашим рішенням пов’язані непередбачені небезпеки, колосальна праця і ризик. Але все-таки ми одностайні. Ми, вчені, служимо суспільству, як і всі його члени. Ми рівні серед рівних, але одне нам дано більшою мірою, ніж іншим: відповідальність. Приймаючи її, ми усвідомлюємо свої обов’язки перед Космосом.

Голова замовк на мить. Фіолетовий світанок зазирав у вікна. Вдалині, за містом, видимим з висоти вежі, розгорався лінивим похмуро-рубіновим світлом східний край обрію.

— Зараз я прочитаю імена колег, яких попрошу залишитися в цій залі; ми повинні негайно розпочати підготовку звіту про нашу роботу, який завтра, — точніше, сьогодні, бо новий день уже зайнявся, — потрібно подати у Вищу наукову раду. До цього я попрошу вас ще про одне. Можливо, буде вирішено послати на Венеру міжпланетний корабель, що спочатку призначався для польоту на Марс. Так-от, мені хотілося б знати, хто з присутніх готовий взяти участь у цій експедиції.

Почувся шум, що перейшов у глухий гуркіт. Учені, неначе змовившись, не скориставшись апаратами для голосування, відсунули крісла й почали підводитися ряд за рядом, стіл за столом, напружено дивлячись на голову, і вся зала таким чином опинилася в русі.

Під цими поглядами голова теж підвівся і тепер переводив погляд з одного вченого на іншого, вражений тим фактом, що всі — старі й молоді, охоплені спільним поривом, стали в цю хвилину схожими одне на одного. Губи у нього ледь помітно затремтіли.

— Я так і знав, — прошепотів він. І, випроставшись, щоб гідно поглянути в очі всім цим людям, голосно вимовив: — Дякую вам, колеги!

Він відвернувся, немов шукаючи когось позаду себе, але там нікого не було. Тільки слабкий відсвіт близької ночі линув крізь високі вікна. Голова підійшов до столу, підняв обома руками важку книгу, в якій вівся запис тих, хто бажав виступити, і промовив:

— На цьому останні збори Комітету перекладачів вважаю закритими.

Учені виходили із зали, затримуючись у проходах між рядами крісел. Всюди утворювалися групи, які жваво гомоніли. Навколо столу голови зібралися лише ті, хто повинен був готувати звіт. Нарешті зал спорожнів, й останній з тих, хто вийшов, вимкнув світло.

У пітьмі на горизонті червоніла зоря. Хмари, низькі й важкі, розійшлися. На темно-синьому небі запалала біла цятка — зірка, така яскрава й сильна, що від віконних рам упали в глиб зали слабкі тіні, і стало видно в сіруватому відблиску ряди порожніх крісел та столів. Це була Венера, передвісник Сонця. Потім краї хмар, яких торкнулося золоте полум’я, яскраво спалахнули. Нерухома іскра дедалі бліднішала, поки не зникла в сліпучому блиску нового дня.

11,2 Кілометра… за секунду

Думка про подорож до зірок майже така ж давня, як і саме людство. Людина перша з живих істот зважилася задерти голову й поглянути в неосяжний простір, що розстилався над нею щоночі. У прадавніх релігійних міфах та переказах ми знаходимо оповіді про літаючі вогняні колісниці та про героїв, які ними керували. Люди намагалися розгадати таємниці польоту, якими досконало володіють птахи. Але минули століття, перш ніж нарешті піднялася вгору літальна машина, — беззахисний ще проти вітрів, сліпий, непіддатливий керуванню монґольф’єр, наповнений нагрітим повітрям.

У XVIII столітті філософи, що писали алегоричні повчальні оповідання, посилали іноді своїх героїв на зірки, користуючись для цього повітряною кулею як засобом пересування. Але й пізніше, коли легша за повітря куля була витіснена апаратом важчим за повітря — літаком, людина переконалася, що й він ще дуже недосконалий для пересування в усіх вимірах простору. Літальні апарати могли літати тільки там, де була досить щільна атмосфера. Повітряні кораблі мусили кружляти низько над Землею, на самому дні повітряного океану, що оточував нашу планету більш ніж двохсоткілометровим шаром.

До того як у кінці XIX століття зародилася астронавтика — наука про міжпланетні подорожі, письменники-фантасти, а серед них найславетніший — Жуль Верн, відправляли своїх героїв у світовий простір за допомогою снаряда, випущеного з велетенської гармати. Проте навіть при поверхових розрахунках стає очевидним, що це неможливо. Причин цьому є три. Передусім, щоби відірватися від Землі, тіло повинно розвинути швидкість не менше 11,2 кілометра за секунду, або сорок тисяч триста двадцять кілометрів на годину, тоді як в результаті вибуху навіть найкращої вибухівки гази поширюються зі швидкістю не більше ніж три кілометри за секунду. Випущений з гармати снаряд, піднявшись на певну висоту, має неминуче впасти назад на Землю. І нічим не зарадити: ні подовженням каналу ствола, ні збільшенням кількості вибухівки. По-друге, страшенне прискорення, яке діє на мандрівників у момент пострілу, розчавило б їх на смерть. Щоб зрозуміти, наскільки воно значне, досить уявити собі, що у момент пострілу дно снаряда вдарить мандрівників із силою й швидкістю гранати, що влучає у ціль. Нарешті, по-третє, якби навіть людям, що перебувають у снаряді, вдалося якимось дивом уціліти під час пострілу, і якби, всупереч законам механіки, снаряд не впав на Землю, то, падаючи на Місяць, він мав би розлетітися на шматки.

Щоб здолати тяжіння Землі й водночас звільнитися від впливу атмосфери, на яку спираються крила літаків, знадобився винахід, що воістину вчинив переворот. Додумалися до нього дуже давно. Вже приблизно в 1300 році нашої ери китайці запускали перші ракети, рухомі силою порохових газів. Проте мало минути ще близько шестисот років, поки російський учений Ціолковський уперше накреслив план міжпланетного корабля. Вслід за ним з’явилися Годдар, Оберт і багато інших. Вони заклали фундамент астронавтики, яка розрослася з часом у самостійну галузь техніки.

Принцип руху був зрозумілий. Він ґрунтувався на відомому законі Ньютона, за яким дія дорівнює протидії. Ракета повинна була мати запас пального, що перетворюється на струмінь газів з великою швидкістю витікання. Сила реакції штовхала ракету у протилежний бік. Тут, однак, конструкторів очікувала перша складність. Під час найбурхливішої з усіх хімічних реакцій — сполучення кисню з воднем — вибухові гази отримують швидкість п’ять кілометрів за секунду. До швидкості 11,2 кілометра за секунду, яку називають реакцією вивільнення, ще далеко. До того ж цю швидкість треба надати тілу, що рухається вільно, — наприклад, випущеному снаряду. Ракета — інша річ. Вона може злетіти із Землі зі швидкістю і меншою за відривну, за умови, що її двигун працюватиме безперервно до тієї хвилини, поки вона віддалиться від Землі на значну відстань. Проте таке рішення незадовільне. Киснево-водневим пальним, здавалося б найдосконалішим, не користувалися ніколи, оскільки ці гази важко стискаються, а застосовувати їх у рідкому вигляді складно й небезпечно. Крім того, дуже висока температура реакції швидко руйнує двигун. Тому довелося застосовувати види пального, що викидають газовий струмінь із швидкістю всього лише один-три кілометри за секунду. Але в таких умовах вага пального, яке потрібно витратити для звільнення від земного тяжіння, повинна в кілька сотень разів перевищувати вагу самої ракети. Навіть якщо би вдалося використати найефективніше киснево-водневе пальне, ракета, що важить десять тонн і несе десять тонн вантажу, мала б узяти для польоту від Землі до Місяця сорок тисяч тонн пального. Це був би транспорт завбільшки як великий трансатлантичний пароплав, і до того ж з надзвичайно тонкими стінками, величезних розмірів резервуаром з крихітною, на самому кінчику його, каютою для пасажирів. Керувати таким апаратом було б надзвичайно важко, оскільки його стійкість змінювалася б у міру витрачання пального, а до кінця шляху така ракета перетворилася б на величезну порожню шкаралупу.

Уже одне це свідчить про недосконалість такого апарата, але й цей недолік далеко не єдиний. Навіть таке невигідне співвідношення між вагою пального і корисною вагою, яке виникає під час використання киснево-водневого пального, є недосяжним ідеалом. Через інші труднощі в камері згорання під час роботи виникає температура приблизно в три тисячі градусів, за якої найжаротривкіші сплави розм’якшуються за кілька хвилин, а якщо температуру знизити, то швидкість витікання газів падає. Для конструкторів це замкнене коло. На пошуки нових видів пального пішли цілі роки. Пробували надати ракетам рух за допомогою аміаку та оксиду азоту, піроксиліну, сумішей бензину з киснем, аніліну з нітратною кислотою, спирту з пероксидом водню, навіть з допомогою твердих тіл, наприклад, вугілля, алюмінію і магнію, що вдуваються в пилоподібному стані в струмінь чистого кисню. Не бракувало і способів, що викликали подив, як, наприклад, метод Гоманна. Цей учений пропонував помістити каюту пілота у вигляді конуса на вершині великого циліндра, що складається з твердого пороху; підпалений знизу, порох згорав би рівномірно, надаючи рушійної сили. У цей період перших дослідів, помилок і наполегливих пошуків інженери дедалі ясніше усвідомлювали те, що сучасна їм наука ще не в змозі вирішити проблеми астронавтики. Потужність двигунів найбільших літаків і навіть кораблів була до смішного мала порівняно з потужністю, потрібною для боротьби із земним тяжінням. Однією з перших ракет, здатних здолати велику відстань, була так звана «Фау-2», сконструйована німцями під час Другої світової війни. Снаряд цей — сталева сигара завдовжки близько десяти метрів — був начинений у носовій частині тонною вибухівки. Уся циліндрична частина його корпусу була заповнена пальним — спиртом і рідким киснем. Там же містилися паливні насоси і камера згоряння. Цей снаряд важив близько тринадцяти тонн, з яких дев’ять припадало на пальне. Такий запас дозволяв двигуну пропрацювати одну хвилину. Ракета, що розвивала до цього часу потужність в шістсот тисяч кінських сил, могла за вертикального польоту піднятися на висоту двохсот з гаком кілометрів — висоту незначну в порівнянні бодай з радіусом земної кулі у понад шість тисяч кілометрів. Будувати ракети для міжпланетних подорожей за цим принципом було неможливо.

Постала потреба шукати інші шляхи для вирішення питання. Виникла думка про багатоступінчасті ракети, тобто ракети, розташовані одна над одною. Під час зльоту працював нижній ступінь, а коли запаси пального в ньому закінчувалися, він автоматично відділявся, і тоді задіювався двигун наступного ступеня. Таким чином в шістдесятих роках XX століття виникли «ракетні потяги» для перельотів через океани. Протягом усього польоту вони перебували в цілковитій порожнечі, на висоті п’ятсот кілометрів, завдяки чому набрана ними швидкість майже не зменшувалася до моменту посадки. Спочатку обмежувалися будівництвом двоступінчастих ракет, потім, щоб успішніше боротися з величезною диспропорцією між початковою і кінцевою масою ракети, стали будувати величезні «стратосферні потяги». Найбільшим апаратом такого типу був «Білий метеор», що складався з восьми ракет, які поступово зменшувалися. Найбільша з них важила дев’ять тисяч тонн, а найменша, остання, — близько одинадцяти тонн. Цей гігант, випущений у простір приблизно в 1970 році, повинен був здійснити політ навколо Місяця, зробити зйомку його невидимої із Землі півкулі й повернутися після ста вісімнадцяти годин безперервного польоту. У телескоп було видно, як «Білий метеор» зник у небі, залишаючи за собою оболонки використаних ракет, у призначений термін досяг Місяця і сховався за краєм його диска. Виринувши незабаром по інший бік супутника, він попрямував до Землі з висоти триста вісімдесят тисяч кілометрів. Проте в розрахунки вкралася помилка, в результаті якої корабель перелетів через широкий простір Сахари, призначений для його приземлення, і впав в Атлантичний океан на глибину шість тисяч метрів. Підйом корабля був пов’язаний з такими великими труднощами, що його там і залишили, пожертвувавши цінними матеріалами й фотознімками.

Цей перший достовірний міжпланетний політ хоча й був виконаний кораблем, на якому не було жодної живої душі, все ж збудив загальний інтерес. Думка перших астронавтів перевезти на висоту кількох тисяч кілометрів, у зону надзвичайно малого тяжіння Землі, частини металевої конструкції, з яких можна було б спорудити штучний супутник Землі, дедалі більше приваблювала вчених. Ця споруда була би проміжною станцією для всіх міжпланетних польотів; кораблі, витративши величезні маси пального для подолання земного тяжіння, поповнювали б там свої запаси для подальшого польоту.

Але побудувати такий острів виявилося не так-то просто: треба було перевезти ракетами у космос кілька тисяч тонн металу, і там за температури, близької до абсолютного нуля, у цілковитій порожнечі, з’єднувати частини конструкції між собою.

Було запропоновано кілька різних способів створення на такому острові штучного тяжіння, яке дозволило б людям рухатися; в одному з проєктів німецьких учених пропонувалося сильно намагнітити штучний супутник і встаткувати взуття його мешканців залізними підошвами.

Досліди розпочалися із спорудження невеликих супутників. За допомогою керованої із Землі триступінчастої ракети, остання ланка якої досягала швидкості восьми кілометрів за секунду, на орбіту було виведено перший штучний супутник, який здійснював оберт навколо Землі за дві з половиною години, був добре видимий в телескопи, а за ясної погоди і низького розташування Сонця видимий навіть неозброєним оком як крихітна чорна цятка, що рівномірно рухається в небі. Наступний штучний супутник був цілою науковою лабораторією, надісланий у простір з таким розрахунком, щоб обертатися навколо Землі на висоті сорока двох тисяч кілометрів. Рухаючись такою орбітою, тіло обертається навколо Землі один раз на добу, і, отже, здається, що воно нерухомо стоїть в одній точці неба, наче повиснувши у просторі всупереч законам тяжіння. Ці незвичайні умови були дуже важливі для астрономів, бо вони розмістили в носовій частині ракети-супутника свої обсерваційні прилади.

Проте будівництво проміжних станцій за межами Землі на цьому припинилося, оскільки подальший розвиток техніки довів їхню недоцільність. Таке вирішення проблеми із самого початку викликало заперечення. Багато хто казав, що це, безумовно, хибний шлях, бо спорудження штучного супутника не усуває потреби у величезних «ракетних потягах»; розрахунки свідчать, що якщо експедиція має шанси повернутися на Землю навіть з найближчих планет, то розміри кораблів однаково мусять бути величезними і за наявності проміжних станцій. Опоненти згадували також один з етапів розвитку земного повітроплавання в двадцятих роках XX століття, коли багато говорилося про нагальність спорудження в Атлантичному океані плаваючих островів для посадки літаків на шляху з Європи до Америки. Такі проєкти диктувалися станом техніки літакобудування, яка не мала в розпорядженні достатньо великих і потужних машин для безперервних перельотів. Проблема ця через кілька років була розв’язана зовсім по-іншому, і доволі дороге спорудження штучних островів виявилося непотрібним.

Голоси, що виступали проти космічних проміжних станцій, лунали переважно з боку фізичних лабораторій та інститутів, оскільки вчені, котрі працювали там, краще за інших розуміли: ракети з хімічним пальним, пройшовши складний шлях розвитку від китайських драконів, маленьких порохових ракет і до «Білого метеора» з його початковою масою в двадцять одну тисячу тонн, досягли своєї межі й тепер на сцену виходить нове, набагато потужніше джерело енергії — атомна енергія.

Енергію розпаду атома, відкриту в середині XX століття, не одразу вдалося використати для отримання електрики чи для регулювання клімату та перетворення поверхні Землі. Цьому досить довго перешкоджали технічні навички, успадковані від колишніх поколінь. Подібні явища не раз спостерігалися в історії техніки. Винахідники автомобілів будували їх на кшталт кінних екіпажів, і минуло кілька десятків років, перш ніж для автомобіля було знайдено самостійне конструктивне рішення, що звільнило його від полону своїх недосконалих предків. Перші залізничні вагони були диліжансами, поставленими на рейки. Перші пароплави будувалися за зразком вітрильних суден. Ця інерція думки дуже ускладнювала роботу і після використання атомної енергії. Але тут причини лежали глибше, і здолати їх було набагато важче, ніж у наведених вище прикладах. Епоха пари змусила інженерів посилено вивчати обробку металів, особливо заліза, яке стало основним матеріалом для спорудження машин. У міру того, як ставали дедалі могутнішими «залізні ангели» — парові машини, що знімали з людства тягар важкої праці, розширювалися також і знання про цінності такого палива, як вугілля і нафта; а технологія металів створювала сотні, тисячі особливих видів сталі й заліза, пристосованих для виконання певних функцій: одні сплави призначалися для вальцювання обшивки парових котлів, інші — для корпусів машин, треті — для вальниць, четверті — для циліндрів, турбінних лопастей і валів. Загальна кількість сплавів досягала кількох тисяч. Відкриття атомної енергії привнесло стільки нового, що навряд чи хто-небудь міг одразу зрозуміти, який величезний переворот у технічному мисленні зумовить її широке використання. Спочатку ніхто не наважувався відмовитися від технічних знань, накопичених ціною праці багатьох поколінь. Тому тепло, отримане в атомних реакторах, використали для утворення пари, що обертає побудовані за старим зразком парові турбіни. Проте вже через кілька років цей спосіб був визнаний непридатним. Водяна пара служила гарним переносником тепла між полум’ям вугілля і циліндром машини, але при спалюванні атомного палива цього було недостатньо. Атомний реактор, здатний дати температуру, яка наявна всередині зірок, був змушений працювати на мізерних для нього температурах у кілька сотень градусів, і це надзвичайно знижувало коефіцієнт його корисної дії. Тільки тепер люди повною мірою усвідомили, наскільки складні були всі відомі досі способи отримання енергії: хімічна енергія палива перетворювалася на теплову, теплова — на енергію руху пари, і лише ця остання — на електричну. Між тим атомний реактор викидав цілі хмари електрично заряджених атомних уламків; якби їх можна було зібрати і належним чином спрямувати, це дало б невичерпне джерело електрики.

Завдання було поставлене, мета визначена, але на шляху до її втілення лежали велетенські труднощі.

Уся колишня наука звелась нанівець. Досконало вивчені тіла під дією роздроблених атомів змінювали свої властивості буквально на очах. Найтвердіші і найміцніші види сталі пропускали атомне випромінювання, як діряві сита. Донині інженер — енергетик або машинобудівник — створював машини із зворотно-поступальним або обертальним рухом, вивчав теорії тертя, змащування, опору матеріалів. Тепер він вступав у незнайомі йому ділянки величезних температур і випромінювань, відомих досі тільки астрономам. Він повинен був опановувати нові знання і створювати нові, не існуючі у природі засоби, щоби приборкати цей найпотужніший і найпростіший вид енергії, який ось уже мільярди років дає життя всьому Космосу і підтримує вогонь зірок.

У міру того як старі фабрики й заводи припиняли роботу, зникали брудні котельні зі своїми мережами шиплячих трубопроводів, машинні зали, сповнені свистячих турбоагрегатів, шумні вакуумні насоси, величезні гори вугілля й градирні. Увесь цей великий розділ цивілізації відходив у минуле, щоби спочити поряд з розділами, що описують вітрильні судна, паротяги, керовані повітряні кулі, — цепеліни, поряд з багатьма розділами, в яких описані жахливі засоби, що колись застосовувалися людьми для взаємного знищення в руйнівних війнах.

Нові фабрики енергії мали абсолютно інший вигляд. За прозорими стінами ходили люди у білих халатах, які стежили за речовинами, поміщеними у підвалах за товстими екранами. Зазнаючи ряд послідовних змін, перетворюючись з одного елемента на інший, ці речовини виділяли енергію. У світлих цехах нових фабрик стояла цілковита тиша; і тільки там, де струм з головних збірних шин переходив у мережі високої напруги, чулося низьке, рівномірне гудіння трансформаторів.

Електрику, хоча й отриману просто з атомів, не можна було використати безпосередньо для руху ракет. Астронавтика мусила ще дочекатися свого найбільшого відкриття. Здавалося, атомне пальне обіцяло нескінченно більше, ніж будь-яке інше: гази, що виникають під час розпаду атомів, мали швидкість у кілька сотень, а то й тисяч кілометрів за секунду, і шматка урану вагою близько двох кілограмів було б досить, щоб перекинути тисячотонний вантаж на Місяць. Але це рішення, таке легке на папері, на ділі виявилося дуже складним. Річ у тому, що атоми, розпадаючись, розсіюють частки навсібіч, а для руху ракети їх треба спрямувати в одному напрямку, і техніка тих часів вважала цю проблему нерозв’язною. Та ось з’явилися нові відкриття, й одна з наймолодших наук — синтетична хімія атомного ядра — розв’язала проблему міжпланетного польоту.

Хіміки, які раніше тільки наслідували природу й намагалися відтворювати у своїх лабораторіях тіла, що трапляються на Землі й на зірках, навчилися будувати речовини, які не існують у природі, й чинили при цьому як архітектори, що підпорядкували форму й облаштування будівлі своєму творчому задуму. Вони могли за бажанням отримувати речовини тверді, як алмаз, і міцні, як сталь; пластмаси, легкі й прозорі, як скло, але такі, що піддаються куванню і механічній обробці; клеї, що скріплюють метали з силою заклепувального шва; ізолюючі речовини, здатні поглинати звуки, випромінювання і навіть атомні частки. Так був отриманий люцит — синтетичний будівельний матеріал, який удень поглинав сонячні промені, а вночі віддавав їхню енергію, світячись рівним білим світлом. Навчившись за своїм бажанням будувати і сполучати атомні рештки, вчені звернули ще більшу увагу на непокірне досі атомне ядро. Йшлося про те, щоб атоми, віддаючи свою енергію, розпадалися не хаотично, а строго певним чином, і щоб при цьому розпаді вивільнялися частки, які можна було спрямувати у будь-який бік.

Легко сказати, але набагато складніше досягти мети. Атомне ядро оточене потенціальним бар’єром, і щоб пробити цей бар’єр, потрібна енергія, яка в мільйони разів перевищує енергію найпотужніших вибухових речовин. Зовнішній вигляд фізичних лабораторій теж цілковито змінився. Раніше в порівняно невеликих залах стояли на столах і полицях витончені скляні апарати; тепер же в масивних залах з бетонними склепіннями височіли машини для подрібнення часток, формою і розмірами схожі на середньовічні оборонні вежі. Ця потужна атомна артилерія науки, яка бомбардувала вперті атомні ядра, була найрізноманітніших калібрів: від старих, побудованих ще в тридцятих роках XX століття циклотронів, через синхротрони, альготрони, кавітрони, мікротрони, румбатрони і ралітрони до потворних беватронів, в яких частки під впливом багатьох мільярдів вольт розганялися до швидкості світла. У важкому захисному одязі, закриваючи обличчя масками зі свинцевого скла, наближалися вчені до отворів у бетонних стінах, звідки зі свистом било біле полум’я нуклеонів, і піддавали його дії дрібку якогось нового елемента. Таким чином, в 1997 році був отриманий комуній — ясно-сріблястий, дуже важкий метал з групи актинідів, не існуючий у Всесвіті елемент, що посів сто третє місце у Періодичній таблиці Менделєєва. Цей метал, хімічно нейтральний і твердий за звичайної температури, під час нагрівання до 150000 градусів розпадався, викидаючи дейтрони, ядра важкого водню. Для отримання температури розпаду і для зручності регулювання перебігу реакції була використана ідея видатного російського фізика Капіци, завдяки якій Радянський Союз отримав атомну енергію ще в 1947 році.

Ця ідея полягала в дуже швидкому вмиканні і вимиканні надзвичайно сильного магнітного поля, причому між полюсами електромагніта створювалися температури близько 250 000 градусів. Проте електромагніт міг бути все-таки чимось більшим, ніж «запалювальна свічка» двигуна: він міг, на кшталт опуклої лінзи, збирати потік часток і спрямовувати їх в один бік. Завдяки цьому вийшов ідеальний атомний двигун, здатний перенести міжпланетну ракету в будь-яке місце в Космосі. Таким чином, важка, копітка праця багатьох тисяч інженерів, техніків і фізиків підняла земну технічну цивілізацію на новий, вищий ступінь, коли міжпланетні польоти перестали бути примхливою фантазією одиниць, проєктом фантазера-винахідника, і набули ознак щоденної потреби всього людства, яке, назавжди звільнившись від підневільної фізичної праці, скеровувало погляд у нескінченні простори Всесвіту, шукаючи там нових загадок і таємниць природи, щоб помірятися з ними силами.

Саме так виник «Космократор» — величезний міжпланетний корабель, який у 2006 році повинен був полетіти на Марс. Але відомі вже нам важливі події змінили курс цього корабля.

Лекція з астронавтики

Був похмурий червневий ранок. Автострадою, що веде до верфі міжпланетних кораблів, їхав великий міжміський автобус. Асфальтова стрічка, звиваючись у глибоких виїмках, блищала під дощем, наче вода. Круті схили, що спускалися майже до самих країв бетону, відбивалися в його гладенькій поверхні, створюючи у пасажирів враження, ніби вони пливуть по звивистій гірській річці. В автобусі, скупчившись біля вікон, їхали діти. З рухом автобуса скелясті хребти переміщалися, кружляли, ховалися один за одного, а на їхнє місце випливали інші; схили гір були вкриті чорними лісовими масивами. За годину високо над верхівками ялин заблищав купол астрономічної обсерваторії, і незабаром автобус, піднявшись на перевал, проїхав повз величезну, розрізану, наче яблуко, напівкулю з деталями великого телескопа, що стирчав з розрізу. Трохи згодом двигун замовк, і його напружена робота змінилася співучим сичанням гальм. Почався спуск у долину, де лежала верф.

Ще кілька хвилин важкого шляху крутою, звивистою дорогою, і серед широких пасм гір, вершини яких тонули в хмарах, розкинулася рівнина із скелетами сталевих веж, трубами і металевими резервуарами, що блищали під дощем, наче скло. Посередині величезним восьмикутником темніли мури верфі.

Інженер Солтик пив каву у порожній креслярській, коли задзвонив телефон. Черговий доповів, що прибула екскурсія. Солтик, навіть не скривившись, сказав: «Нехай почекають, я зараз», — і поклав слухавку. Він допивав каву і відігрівав гарячою склянкою руки, застиглі не від холоду, а від утоми. Напередодні корабель здійснив свій останній перед великою подорожжю одинадцятигодинний пробний політ. Інженер брав у ньому участь як перший штурман. Політ цей відбувся вночі, в особливо важких умовах: за сильної хмарності та майже нульової видимості.

Солтик уже місяць перебував на верфі як представник технічного персоналу експедиції. Під час нічного польоту він ні на мить не стулив повік, стежачи за контрольними приладами. Потім перевіряв апаратуру, а вранці йому довелося разом із конструкторами переглядати рентгенівські знімки оболонки корабля. Роботи почалися, як тільки корабель увели в док, тобто о першій ночі. Засідання комісії було призначене на одинадцяту. Солтик глянув на годинник. Була дев’ята — залишалося ще дві години. Він хотів трохи подрімати, але після телефонного дзвінка передумав і вирішив провести ще й цю екскурсію. Він проводив усі екскурсії, відколи прибув на верф, оскільки місцеві інженери, дуже зайняті нагальними справами, пов’язаними з наближенням термінів польоту, ніколи не мали вільного часу.

Солтик пройшовся порожньою кімнатою, машинально торкаючись розкиданих по столах креслень, глянув у вікно, де темніли крізь мжичку гори, й увійшов до ліфта. Він спустив його трьома поверхами нижче. Між внутрішньою і зовнішньою стінами верфі в густих кущах червоніли бутони напрочуд великих півоній. Дорогою йому зустрівся технік, який повідомив, що екскурсія чекає біля тунелю. Солтик спустився ще на поверх. У великому приміщенні стояло кільканадцятеро дітей. Дізнавшись, що він вестиме екскурсію, вони оточили його, закидали запитаннями:

— Чи правда, що вночі був пробний політ?

— Як шкода, що ми не приїхали вчора!

— А нам можна буде зараз побачити корабель?

— Скажіть, будь ласка, невже тут усі члени експедиції?

— А всередину можна увійти?

Запитання сипалися градом. Інженер навіть не намагався відповідати. Відмахуючись від дітей і відступаючи, як під струменями води, він дістався до дверей.

— Самі все побачите, — сказав прибулим. — Заходьте.

Увійшли до довгого коридору, в кінці якого були великі важкі двері зі схожим на лінзу вікном. Щойно екскурсанти наблизилися, двері самі повільно розійшлися в різні боки, немовби стулки шлюзу. За дверима вів похилий спуск униз. Зелені лампи, розташовані в нішах, кидали на екскурсантів дивний відсвіт. Нарешті спуск закінчився. Вони увійшли до низької великої кімнати з шерехатими стінами і стелею з портландського цементу. Розсунулися ще одні двері, і — цього разу у блакитному світлі — відкрилася ніби внутрішність великого вагона.

— Це ліфт? — запитав хтось.

— Ні, транспортний вагон, — відповів інженер.

Коли всі посідали в шкіряні крісла, він натиснув кнопку. Підлога легко затремтіла, і вагон рушив. Інженер стояв, обіпершись об стіну. Він усе ще був одягнений у робочий комбінезон, обсипаний спереду дрібним, як попіл, металевим пилом. Запаливши цигарку, він заговорив низьким, трохи лінивим голосом:

— Ми перебуваємо зараз на два поверхи нижче поверхні землі і їдемо тунелем під захисними стінами. Вісім років тому тут не було верфі, а стояв великий атомний реактор старої системи. Тоді ще не був відкритий комуній. Тому реактор був обнесений семиметровими стінами, що поглинали випромінювання. Тепер, при новій системі, усе це відійшло в історію, але стіни й тунель залишилися.

Пролунав скрегіт невидимих буферів. Вагон зупинився. Відчинилися ще одні двері, за якими були рухомі сходи. Згори на них падало золотаве світло, немов промені зимового, холодного сонця. Піднімаючись, діти дивилися вгору, де в чотирикутному отворі виднівся світлий скляний дах. Рівномірно ковзаючи, сходи привели їх до широкого входу — і тут діти завмерли.

Перед ними відкрилася зала, викладена дзеркальним гранітом. Вона була такою величезною, що вдалині стеля, здавалося, зливалася з підлогою; враження це створювалося лише завдяки перспективі, оскільки, піднявши голови, діти побачили, що молочно-білі шибки в сталевих рамах висять над ними на висоті кількох поверхів. Стін не було; з обох боків дах спирався на довгі ряди колон, між якими прозирала внутрішність іншої зали. Незважаючи на ясний день, приміщення було залите штучним світлом. Посередині на двох рядах платформ спочивав довгий сріблястий корабель. Безліч людей, що здавалися на такій відстані маленькими, наче мурашки, повзали по його боках, тягнучи за собою чорні ниточки кабелів. Палали сотні сліпучо синіх іскристих зірок: це працювали електрозварники. Оберталися баштові крани — іграшкові, немовби зроблені з сірників. Під самою стелею, на тлі величезних, освітлених зсередини шибок, темнів мостовий кран, що розтягнувся через увесь зал одним велетенським прольотом.

Інженер, знаючи, яке враження справляє верф на сторонніх, почекав трохи, перш ніж рушити до корабля. Тільки йдучи залою, можна було повною мірою оцінити її розміри. Вони йшли і йшли, а високо піднятий, блискучий, як ртуть, ніс корабля був усе ще далеко. Вони минули кілька глибоких шахт у підлозі, оточених бар’єрами; заглянувши туди, можна було побачити рейки електричної вузькоколійки, якими кожні десять-двадцять секунд змійкою прослизали вагончики з локомотивом. Але діти ні на що не звертали уваги; їхні погляди приковував корабель. Крокуючи по відполірованих плитах, вони дійшли нарешті до першої платформи, на якій спочивав корпус. Зблизька виявилося, що це вигнута алюмінієва колона, розщеплена надвоє: на кожній з її частин поміщалося по чотири широкі гусениці. Інженер зупинився. Він не вимовив ні слова, відколи вони вийшли з вагона. Тепер він дивився на дітей з лінивою, трохи глузливою посмішкою, ніби кажучи: «Ну, чому ж ви ні про що не запитуєте»? Корпус корабля тягнувся у них над головами в обидва боки — срібний, величезний, нерухомий. Від нього падала холодна тінь. Діти пройшли повз підтримувальні платформи. Метрів за десять-п’ятнадцять за носом на сріблястій поверхні червоніли величезні літери; вони складалися в слово: «Космократор». А далі поверхня корабля була непроникно гладенькою. Діти, що виступили вперед, мимоволі зупинилися, оскільки з висоти трьох поверхів спускався довгий кронштейн, що закінчувався грушею з білого металу. На груші верхи сидів чоловік; у піднятих руках він тримав направні троси і, потягуючи їх, спрямовував тупий кінець груші на середину сріблястого хребта корабля. На тлі молочних плит стелі незвичайного вершника, зодягненого у довгий чорний халат, у чорних окулярах, що ховали обличчя, було добре видно, незважаючи на велику відстань.

— Ми просвічуємо оболонку променями рентгену… шукаємо внутрішні пошкодження, — пояснив інженер.

Діти йшли уздовж корабля, дивлячись на вершника з такою напруженою увагою, що один наштовхнувся на робітника, а інший ледь не потрапив під колеса електрички.

«Космократор» стояв трохи нахилений. Серед величезних ґратчастих ферм, алюмінієвих риштувань, звисаючих кабелів, під безперервний шум потягів і метушню людей гладеньке сріблясте веретено спочивало як щось дивовижне й небачене. Його корпус, звужуючись до заднього кінця, переходив у чотири гострі плавники, розгорнуті навсібіч. Найнижчий, заввишки як багатоповерховий будинок, майже торкався землі. Діти задирали голови і, мимоволі мружачись, вдивлялися в сопла двигунів, що відкривалися між матово-срібними плавниками. Здавалося, будь-якої хвилини з темних отворів може вирватися страшне атомне полум’я, і корабель миттєво вилетить крізь тонкий скляний дах.

Дехто з дітей відходив трохи назад або піднімався навшпиньки, намагаючись заглянути всередину нерухомих жерл, оточених облямівкою чистого гладенького металу. Тільки у кількох місцях на масивних краях були помітні тонкі паралельні риски — сліди дії величезних температур.

Інженер стояв, тримаючи руки в кишенях комбінезона, і мовчав. Тут працювало зо п’ятнадцятеро осіб, а у кабіні на коліщатках, від якої в різні боки розбігалися товсті кабелі, молодий хлопець керував рухом риштувань, що піднімалися до верхніх плавників.

Діти не могли відірватися від цього місця; вони розглядали з усіх боків розгорнуті велетенські стабілізатори, схожі на хвіст срібного Левіафана. Один із них, найменший, з палаючими очима й щоками, насилу стримував бажання піднятися на місток. І він би це зробив, якби тут не було інженера.

— Ходімо, діти. Мусимо поспішати.

Вони рушили юрбою за Солтиком і, пройшовши кілька десятків кроків, опинилися біля вантажного люка. Звідси між двома напівкруглими ковпаками, що звисали вниз, як дверцята бомбовоза, видно було внутрішню частину корабля. На трап, що вів у корабель, довгим рядом в’їжджали навантажені електрокари. Кілька чоловіків спостерігали за цим жвавим рухом.

Минувши вантажний люк, вони підійшли до білої алюмінієвої драбинки на коліщатках, приставленої до отвору, що виднівся високо вгорі. Треба було піднятися вверх на добрих три поверхи. Перший з тих, хто піднявся, опинившись на маленькій верхній платформі, озирнувся — і завмер. За спиною у нього був матово-срібний бік корпусу, а внизу — величезна зала, що здавалася ще більшою. Там у неозорій глибині бігало з десяток маленьких потягів, біліли опуклі корпуси машин з людьми, що комашилися на переходах і трапах. Від сотень синіх вогників піднімалися ниточки пари, зливаючись у легкі прозорі хмари. У повітрі гостро пахло озоном. На губах осідав металевий присмак. Над головою повільно рухалися ґратчасті конструкції мостового крана. Хлопчик дивився як зачарований і опам’ятався лише в той момент, коли у повітрі над ним з’явився чоловік, одягнений у шкіряний фартух і з азбестовою маскою на обличчі: він в’їжджав на блоці, перекинутому через траверс, тримаючи в руці, немов пістолет, короткий металевий пальник.

— Ти чого задивився? — закричали знизу.

Хлопчик обернувся і вискочив у відкритий в стіні отвір. Він опинився в коридорі, заокруглені стіни якого були вкриті люцитом, що відсвічував спокійним блакитнуватим світлом.

— Це вхідний шлюз, — вимовив інженер, що увійшов услід за ним з іншими дітьми. — З обох боків розташовані люки, які герметично зачиняються, щоб можна було входити і виходити навіть у порожньому просторі. А зараз ми можемо піти або одразу в Централь, або до двигунів. — Як ви хочете? — обернувся він до дітей.

Вони з’юрмилися в тісному коридорчику і, трохи сторопівши, мовчали.

— У Централь, — відповів навмання найменший.

Йому здавалося, що інженер дивиться на них недоброзичливо, як на непроханих гостей. Солтик підійшов до затвора в стіні й обома руками повернув залізний штурвал. Відчинилися дверцята, товсті, як у вогнетривкої шафи. Вони увійшли до іншого коридору, теж заокругленої форми, який ішов горизонтально всередину корабля і закінчувався широко відкритою стулкою. Там була маленька комірка із стінами, теж вкритими люцитом. Під її низькою стелею перехрещувалися труби, від яких відходили різні руків’я.

— Ми перебуваємо у приміщенні станції обслуговування шлюзів, — сказав інженер і, підійшовши до стіни, додав: — Ось тут манометри, а тут, — показав він на труби, — трубопроводи високого тиску. Під підлогою — насоси й балони зі стиснутим газом. Так… А тепер ходімо до Централі.

За дверима, розміщеними досить високо в стіні, був вертикальний колодязь, очевидно, не дуже глибокий, оскільки, заглянувши в нього, можна було побачити яскраво освітлене дно. Туди вела драбинка, точніше — трап, з широкими сходинками, викладеними губчастою, дуже еластичною масою, в якій загрузали ноги. Колодязь з драбинкою був настільки вузький, що йти довелося тільки по одному. Діти спустилися одне за одним. Вони опинилися в коридорі дивної форми: його перекрій був правильним рівностороннім трикутником, стіни сходилися вгорі, де бігла довга світляна трубка. Люциту тут не було; стіни й підлога були викладені тією ж темно-зеленою губчастою масою, що й сходи.

— По дорозі ми можемо оглянути каюти, — сказав інженер і відчинив перші двері, розташовані в стіні трикутного коридору, які нахилялися до підлоги під кутом у сорок п’ять градусів.

Як же здивувалися діти, коли, заглянувши всередину великої каюти, вони побачили, що підлога від дверей піднімається догори під кутом майже в сорок п’ять градусів до горизонталі!

Інженер, немов не помічаючи їхнього здивування, пройшов ще кілька кроків і відчинив двері каюти по інший бік коридору. Там теж підлога круто піднімалася вгору. У каютах нікого не було. Під стелею світилися трубки, слабо освітлюючи меблі, прикріплені до підлоги, як на кораблі.

Діти мовчки дивилися на інженера. Нарешті найменший і найнетерплячіший з них запитав:

— Що це означає? Чому коридор трикутний, а підлога в каютах крива?

— Не крива, а похила, — поправив його Солтик. Діставши з кишені комбінезона блокнот і олівець, він додав: — Якщо що-небудь незрозуміло, запитуйте, нічого соромитися.

Він накидав креслення і показав його дітям.

— Тепер розумієте?

Але вони й тепер нічого не розуміли.

— Вам відомо, що корабель призначений для міжпланетного перельоту? Так-от. Там, у космічному просторі, під час польоту ракети за інерцією всі предмети стають невагомими. Колись у фантастичних повістях описувалися різні кумедні пригоди мандрівників, — як вони не могли вилити воду з пляшки, як вони вільно літали під стелею тощо. Усе це задоволення досить сумнівне, а головне те, що тяжіння для людини потрібне. Це зовсім не означає, що без нього не можна жити, але м’язи через деякий час внаслідок браку навантаження починають атрофуватися. Тому «Космократор» сам створює у себе штучне поле тяжіння. Під час польоту він обертається навколо своєї поздовжньої осі, яка на цьому малюнку позначена літерою «О», бачите? Завдяки цьому виникає відцентрова сила, як на каруселі; вона притискає людей і предмети в каютах у напрямку радіусу, — ось так, як показано стрілкою. Підлога в каютах у цьому коридорі влаштована так, щоб під час польоту під ногами завжди відчувався «низ», а над головою «верх», як на Землі. А це, безумовно, можливо тільки за радіального розташування приміщень.

— А що там, над нами?

— Вгорі розміщені вантажні відсіки.

— А чому коридор трикутний?

— Тільки тому, що не вистачило місця.

— Можна було б зробити інакше, — запально сказав найменший, якому знову здалося, що інженер глузує з них.

— Можна, — добродушно погодився Солтик. — Але тоді стіни в каютах довелося би робити похилими, а це не дуже гарно; та й взагалі в коридорі люди проводять менше часу, ніж у каютах. Утім тут і так можна пройти чотирьом у ряд. Ну, ми надто затрималися. Ходімо в Централь.

Він рушив уперед, діти за ним. Найменший рахував кроки: він налічив аж шістдесят вісім. Потім знову з’явилася драбинка, але тільки з кількома сходинками, і широкі опуклі двері.

Кабіна метрів шість діаметром вражала незліченними покажчиками, циферблатами й сигнальними лампочками. Вони блимали й мерехтіли всіма кольорами веселки. Стіни, теж нахилені до підлоги під кутом, були розділені на секції, утворюючи шафки з пультами. Усюди світилися і виблискували лампочки. Над кожною секцією виднівся напис. Можна було прочитати: «Сопло», «Головне поле», «Поле управління», «Генератор частоти», «Предиктор», «Маракс». Їх було більше десятка. У самій середині кабіни височів великий апарат, схожий дещо на шолом велетня; з нього стирчали три трубки, які закінчувалися білими опуклими денцями. Усе це нагадувало також сильно збільшену голову комахи з трьома опуклими очима або мацаками. Там, де у комахи мав бути рот, на апараті розмістилися чотири ряди білих важелів, що стирчали вертикально. Прочитавши на двох із них написи «Старт» і «Прискорення», діти почали підштовхувати одне одного ліктями і схилилися над приладами, жадібно в них удивляючись.

Інші з’юрмилися там, де у похилій стіні виднілося на тлі матового скла освітлене зсередини кольорове креслення. Придивившись, вони зрозуміли, що бачать поздовжній розріз «Космократора».

По обидва боки «голови комахи» стояло по три дуже низьких крісла з відкинутими назад спинками і розкладеними на них пасками безпеки. Проте не це привернуло увагу дітей і навіть не безупинне мигтіння сигнальних вогників. Навпроти крісел біля самої підлоги виднілися похилі металеві диски. У кожному з них, як у рамці, світився круглий екран майже метрового діаметру. На їхніх світлих поверхнях відображалася внутрішність усього залу, світна стеля, рухливі машини, вагонетки, люди, — і все дуже чітко, детально, яскраво. Два середні екрани показували передню частину зали, два інших — задню.

Діти розбрелися. Одні з’юрмилися біля екранів, інші — біля креслення корабля, що світилося, треті — біля «голови комахи».

— Підійдіть усі до мене, — голосно покликав Солтик, — а ті, хто позаду, нехай ні до чого не торкаються. А то ми всі можемо полетіти невідомо куди.

Діти оточили його кільцем. Солтик сів на стільчик, який витягнув з-під люка, що опускався в «голові комахи», і заговорив, вказуючи на підсвічені контури корабля:

— Ось тут ми бачимо все, що міститься всередині корабля. «Космократор» має завдовжки сто сім метрів, а його діаметр у найширшій частині становить майже десять метрів. Він складається з двох веретеноподібних корпусів, вкладених один в одний. Зовнішній корпус надає кораблю міцність і служить аеродинамічним обтічником; у внутрішньому, розділеному на два поверхи — верхній і нижній, — розміщені вантажні відсіки, житлові каюти, кабіна управління і двигун. У просторі між корпусами зберігаються запаси води й рідкого повітря, призначені для споживання під час польоту, але вони також мають і захищати середину корабля від космічних променів. На Землі нас захищає від згубного впливу цих променів атмосфера, а в «Космократорі» — вода і спеціальний панцир з камексу, променепоглинаючого матеріалу, який діє вдесятеро сильніше за свинець. Додатковою гарантією безпеки є берсиль, з якого зроблений увесь корабель. Ви знаєте, що це таке?

— Знаємо, знаємо, — пролунали голоси.

— Зараз перевіримо, — сказав інженер і, відшукавши примруженими очима найменшого з дітей, показав на нього пальцем.

— Берсиль… — хлопчик ковтнув повітря, — це такий метал, міцніший за сталь.

— Ні, це не метал, — зауважив хтось з його товаришів.

— Так що ж — метал це чи ні? Не знаєш? А яка у нього будова?

— Там є такі «вічка»… — почав хтось, але, не зустрівши підтримки, замовк.

Настало обтяжливе мовчання.

— Так, — вимовив інженер. — Ви обидва, виявляється, маєте слушність. Берсиль і метал і не метал. Як показує його назва, він складається з двох елементів: з берилію і силіцію, тобто кремнію. Перший є металом, другий — ні. Кожен з них має кристалічну структуру, тобто просторову решітку, кути якої містять атоми. Берсиль утворюється, коли у порожні місця решітки одного елемента вставляються решітки іншого. Виходить «атомне переплетення», надзвичайно міцне й тверде. Ну, ось вам і все про корабель. Перейдемо тепер до рушійної сили. Погляньте на схему «Космократора». Уся його кормова частина — це приміщення для двигунів. Від іншої частини ракети воно відокремлене двометровим променепоглинаючим екраном. Просуваючись від носа до корми, ви побачите передусім нашу «майстерню пального». Це атомний реактор, в якому отримують комуній. У нас на кораблі немає готового комунію; ми робимо його самі з інших елементів. За повного навантаження наш реактор може дати близько сорока кілограмів комунію. Здається, це дуже мало, але цього вистачає, щоб здійснити десять-п’ятнадцять польотів до меж нашої сонячної системи. Процес утворення комунію відбувається безперервно, навіть і зараз, але дуже повільно, як ми можемо побачити.

Інженер натиснув важіль. Одразу ж засвітилися два циферблати, а на верхньому з «очей комахи», точніше — на катодному екрані, з’явилася повільно пульсуюча риска.

— Зараз реактор налаштований на неробочий хід. Для його запуску треба витягнути гальмівні кадмієві стрижні з допомогою ось цього регулятора. — Він поклав руку на великий чорний важіль. — Тоді кількість вільних нейтронів усередині реактора зросте в кілька сотень мільйонів разів, й утворення комунію прискориться. Що відбувається далі? Атоми комунію за допомогою особливого вентилятора всмоктуються в наступну камеру, яка на схемі називається «Полем», оскільки там електромагніт створює магнітне поле. Воно має бути дуже потужним, тому електромагніт важить понад чотириста тонн, що становить більш ніж шосту частину ваги усієї ракети. Електромагніт, як вам, напевно, відомо, забезпечує температуру спалаху комунію. Між його полюсами створюється куля з розжарених газів. Це, власне кажучи, маленьке штучне сонце, яке, обертаючись у магнітному полі, викидає потік часток із швидкістю кількох тисяч кілометрів за секунду. Якби не магнітне поле, частки атомів виривалися б не лише з сопел, а й розліталися б на всі боки. Раніше в дуже великих уранових реакторах утворювалася така сила силенна нейтронів, що в радіусі двадцяти метрів навколо них треба було залишати абсолютно порожню зону й керувати всіма операціями реактора, перебуваючи за товстими бетонними стінами. Тепер, завдяки можливості направляти дейтрони у будь-який бік, усе це пішло в минуле, і нам залишилися тільки дуже товсті стіни, на зразок тієї, під якою ми проїхали. Отже, ви розумієте, що тепер двометровий захисний екран між камерою двигуна й житловою частиною ракети не має для нас великого значення. Якби поле раптом зникло, то в наш бік, у глиб ракети, полетів би потік швидких часток з такою напругою, що жодний екран не допоміг би. Щоб вам було зрозуміліше, наведу приклад. Наближаючи обличчя до полум’я, я можу захиститися від опіків, якщо сильно дмухатиму, відганяючи від себе розжарені гази. Приблизно таку ж роль відіграє в ракеті електромагніт, що скеровує струмінь часток у сопла. У такий спосіб створюється рушійна сила.

Залишається згадати ще про навігацію. Уся астронавтика як наука складається, по суті, з двох великих розділів, один з яких вивчає зліт і посадку, інший — власне політ у порожнечі. І те й інше зовсім не просто. Якби, ввімкнувши старт, я пересунув ось цей важіль до кінця, то двигун запрацював би на повну силу, тобто він розвинув би потужність у три мільйони сімсот тисяч кінських сил. Проте робити цього не можна… бо всі в ракеті негайно загинули б.

— Чому?

— Ракета, одразу набравши таку швидкість, розвинула би прискорення майже в три тисячі дев’ятсот разів більше за земне. Земля притягує будь-яке тіло, що перебуває на її поверхні, з силою, рівною земному прискоренню. Людина, яка зазнає подвійного прискорення, неначе важить вдвічі більше як зазвичай, потрійного — втричі більше, і так далі. Погляньте на цей великий циферблат. Його поділки виражені в одиницях «g», тобто одиницях земного прискорення. Він показує, з яким прискоренням рухається ракета. Шкала, як ви бачите, закінчується на 50 «g». 6-ти «g» відповідає одна червона риска, а 9-ти «g» — дві. Це тому, що людина може досить довго витримувати прискорення близько 4 «g», а 7 «g» — тільки пів години. Прискорення в 20 «g» можна витримати всього кілька секунд. А 3900 «g» розчавили б усіх в ракеті, немов потужний прес. Так-от, ракета під час зльоту не повинна розвивати прискорення понад 6–7 «g», і тому на шкалі в цьому місці є червона позначка. Правда, ось цей запобіжник однаково не дозволив би розвинути велике прискорення. Проте в деяких випадках запобіжник може бути вимкнений.

— А навіщо?

— Тому що корабель можна відправити взагалі без команди. У перших пробних польотах ми так і робили. Тоді обмежень немає, і двигун може працювати на повну потужність. Усе, про що я розповів, стосується і  гальмування: тоді теж виникає прискорення, але із зворотним знаком. Уявити собі це легко; згадайте, що відбувається, коли ви сидите у потязі, який раптом рушає: вас відкидає несподівано назад, а коли потяг починає гальмувати, ви відчуваєте поштовх у протилежний бік. Швидкість у момент старту не повинна перевищувати певної межі і з іншої причини. Розігріваючись від тертя об атмосферу, корабель може спалахнути й згоріти, незважаючи на міцність матеріалів, з яких він виготовлений. Ви пам’ятаєте, що ракета, яка летить із звичайною швидкістю, легко може обігнати гарматний снаряд. За надзвукових швидкостей, яких вона досягає зараз, опір повітря стає неймовірно сильним. Для його зменшення застосовуються різні способи. У «Космократора» навколо носа є отвори, з яких під час проходження крізь атмосферу вихоплюється під тиском водень. Між стінкою корабля і повітрям утворюється тонкий шар газу, що рухається з половинною швидкістю ракети. Це так звана фаза з проміжною швидкістю. Температура оболонки при цьому не перевищує тисячі градусів, і вона допустима завдяки нашій системі охолодження. Проте якщо з якої-небудь причини температура продовжує зростати, то інший автомат знижує швидкість газів, що вилітають, уповільнюючи політ. Таким чином, ми здолали основні труднощі старту. А тепер подивимося, що сталося б, якби сюди потрапила людина нетямуща.

Інженер швидко увімкнув важелі розгону; негайно ж фіолетова риска, що ліниво звивалася на екрані осцилографа, почала рухатися і тріпотіти дедалі швидше. Стрілки на циферблатах поповзли праворуч. Стояла мертва тиша. Діти, з’юрмившись тісно, голова до голови, затамували подих. А стрілки все повзли праворуч. Загорались і гаснули нові й нові сигнали. Інженер натиснув інший важіль, і три екрани в чорній «голові комахи» засвітилися блакитним світлом.

— Як бачите, процес утворення комунію прискорюється. Ми можемо зараз злетіти!

Інженер раптом схопив за руку найменшого з дітей, який стояв поруч з ним, і натиснув його пальцем на червоний вмикач під написом «Старт».

Хлопчик скрикнув і відсахнувся, але йому перегородила шлях щільна стіна товаришів, які, розширивши очі й затамувавши подих, чекали на катастрофу. Однак нічого не сталося. На одному з екранів на якусь частку секунди з’явилася тріпотлива еліптична лінія, потім спалахнули три червоні лампочки, і всі лампи на пульті згасли. Зате за стіною завила переривчастим звуком сирена. Інженер засміявся.

— Ви думали, що я насправді хочу відправити вас на небо? Ну, ну, не бійтеся! Нічого не сталося і не могло статися. Просто зараз узявся до роботи «Предиктор».

Діти не зрозуміли, що сталося, але нікому з них не хотілося про це розпитувати. Вони дуже зніяковіли, та найбільше їх збентежило те, що інженер бачив, як вони злякалися.

— Ну, ну, не гнівайтеся…

І, знову посерйознішавши, інженер вів далі:

— Людина не в змозі керувати роботою всіх двигунів та інструментів одночасно. Крім того, її реакції за такої швидкості, яку розвиває «Космократор», — уже в перші десять хвилин майже три кілометри за секунду, — виявляться надто повільними. Якби за п’ять кілометрів від ракети виринув з-за хмар літак, то зіткнення сталося б, перш ніж пілот устиг що-небудь зробити. Минає 0,4 секунди, поки зображення літака, що наближається з такої відстані, досягає мозку. Ракета за цей час пролітає майже півтора кілометра. Але пілот у цей час іще не встиг роздивитися зображення, він його тільки сприйняв. На це знадобиться ще майже секунда, а ракета тим часом пройде ще чотири з половиною кілометри, і ось вам зіткнення. Крім того, під час старту пілот не повною мірою координує свої фізичні зусилля. Прискорення в цей час становить шість-сім «g». Такого прискорення зазнає пілот реактивного літака при еволюціях. Ви бачили, можливо, який вигляд має сидіння в такому літаку? Це, власне кажучи, «лежанка», а не сидіння, оскільки пілот лежить там ниць, спираючись підборіддям на ґумову подушку. Річ у тому, що ріст прискорення діє передусім на кровообіг. Кров ніби стає надто «важкою», і серцю бракує сили, щоб перекачувати її у віддалені ділянки тіла, а однією з таких частин є і мозок. Тому під час віражів і петель у пілотів дуже часто темніє в очах. Це означає, що кров не доходить до потиличної частини мозку, де міститься зоровий центр. Так от, як ви розумієте, людина не може без ризику для життя керувати ракетою у момент злету. Її замінює прилад, який ви бачите перед собою. — Інженер поклав руку на гладенький блискучий кожух «голови комахи». — Він називається «Предиктор». Під час навігації у просторі потрібно утримувати корабель на відповідному курсі. Можна було б направляти його всю дорогу за допомогою двигунів, але це була б зайва витрата енергії. Досить віддалитися на певну відстань від Землі та вимкнути двигуни. Корабель тоді летить під впливом тяжіння Сонця, наче планета. Це так звані «природні орбіти». Є й інші орбіти, так звані вимушені, коли корабель використовує двигуни і летить, немов «навперейми» або «проти течії» сили сонячного тяжіння, щоб скоротити собі шлях. Те, що на звичайному кораблі виконують капітан і штурман: розрахунок курсу, його утримання, ухилення від перешкод, навіть спостереження за всіма приладами, — все це у нас виконує «Предиктор». Корабель, як вам відомо, обертається у просторі навколо повздовжньої осі, щоб створити штучне поле тяжіння. Тому в носовій частині є радіопередавач, антена якого обертається у зворотний бік з такою швидкістю, щоб залишатися нерухомою відносно зірок. Завдяки цьому «Предиктор» у будь-який момент орієнтується в напрямі та швидкості польоту. Радар можна назвати «відчуттям зору» «Предиктора». Крім того, що він дає відомості про положення корабля, у нього є ще один надзвичайно важливий обов’язок, а саме: у просторі завжди може виникнути небезпека зіткнення з метеоритами. Для перших астронавтів зустрічі ці були дуже страшними, але «Предиктор» за допомогою радароскопа, що обертається, дозволяє уникнути їх. Окрім «відчуття зору», у нього є ще «нюх», чутливий до складу повітря всередині ракети, яке він автоматично очищає і замінює. Але найважливішим його відчуттям є, мабуть, відчуття рівноваги, без якої посадка була б взагалі неможлива. Поблизу великих небесних тіл існують так звані заборонені зони, в яких припливна напруга, що спричинюється тяжінням, могла б розірвати ракету. «Предиктор» уміє обходити ці невидимі рифи завдяки гравіметричному пристрою. А під час посадки, коли корабель, увімкнувши гальмівні сопла, наближається до планети, він бере на себе роль лоцмана і, фіксуючи зміни швидкості корабля за частки секунди, кут зближення із землею, опір повітря і стійкість, регулює роботу двигунів.

— А як він усе це робить? — запитав хтось із хлопців.

— Цього я вам розповідати не стану, тому що тоді вам довелося б ходити сюди на лекції двічі на день упродовж цілого року. Досить сказати, що «Предиктор», якщо дати йому певне завдання, — наприклад розрахувати курс на Венеру, — виконає це за кілька хвилин; а потім треба тільки налаштувати його на «старт» і лягти в крісло. Але того, що «Предиктору» не доручено, він робити не може — більше того, навіть попередить це. Саме тому, юначе, коли ти відважно натиснув на кнопку, — звернувся інженер до почервонілого, як півонія, хлопця, — замість двигуна загула тривожна сирена.

— А для чого ті екрани? — запитав один із хлопчиків, показуючи на три «ока» «Предиктора», можливо, не стільки з цікавості, скільки для того, щоб відвернути увагу від свого товариша, який готовий був провалитися крізь землю.

— На цих екранах фіксуються орбіти шляху. На одному видно задану орбіту, на другому вона описується, а третій служить для розрахунків траєкторії.

— Що означає «видно орбіту»? Яку орбіту?

— Орбітою, або траєкторією польоту, ми називаємо криву, що її описує корабель у просторі. За вимкнених двигунів вона може бути відрізком гіперболи, параболи або еліпса.

— А це? — хлопчик показав на екрани із зображенням зали, що світилася.

— Звичайні телевізійні пристрої. Ми користуємося ними замість вікон у стінах, оскільки жоден прозорий матеріал не витримав би такої величезної різниці температур і тисків. Ці телевізори чутливі до певних променів, але відмовляються працювати вночі, у хмарах і тумані. Проте ми й тоді не залишаємося сліпими і перемикаємося на радар, тобто на ультракороткі хвилі.

Інженер пересунув невеликий важіль на пульті. Кольорове зображення зали згасло, і на його місці з’явилося інше, дещо дивного вигляду, забарвлене в зеленувато-коричневі тони. Придивившись, діти побачили те, що й раніше, — внутрішність зали, людей, машини, — але це зображення було темнішим і позбавленим звичайних барв.

— Ось такою ми бачимо поверхню планети, наближаючись до неї вночі або крізь хмари. Але це нас не задовольняє. На невідомій планеті, очевидно, немає посадкових майданчиків, а детально розглянути рельєф місцевості, коли корабель робить близько тисячі семисот кілометрів за годину — це найменша швидкість входження в атмосферу планети, — річ дуже складна, навіть за допомогою «Предиктора».

Інженер підійшов до освітленої схеми ракети.

— Ось тут, у носовій частині, у нас стоїть розвідувальний літак. А ви й не знали, що ми беремо з собою літак? — додав він, бачачи їхній подив. — Аякже! Навіть цілий повітряний флот! У вантажних відсіках є ангар ще для однієї машини — гвинтокрила. Він служить для інших цілей. А ось цей літак, у носовій частині, — одномісний, реактивний. Наблизившись до поверхні планети на кілька десятків кілометрів, ми відкриємо клапани й випустимо літачок. Далі його вже поведе наш пілот, ретельно досліджуючи поверхню планети й повідомляючи нас про свої спостереження по радіо. Якщо виникне який-небудь сумнів: наприклад, чи досить надійний ґрунт, адже це важко визначити з корабля, що летить, — літак знизиться, і пілот зробить потрібні дослідження, а потім або викличе нас по радіо, або полетить далі у пошуках іншого майданчика. Знайшовши місце, потрібне для посадки, ракета починає знижуватися, — спочатку використовуючи опір повітря, а потім, коли швидкість зменшиться до якихось чотирьохсот кілометрів за годину, «Предиктор» увімкне гальмівні сопла. Ви звернули увагу на кружечок, який я намалював у самому центрі корабля?

Інженер дістав блокнот і показав дітям креслення поперечного розрізу «Космократора».

— Це довга трубка, яка йде від камери згорання до кінчика носа корабля. Через неї можна викидати частину газів, щоб загальмувати рух корабля.

— А що може статися, якщо «Предиктор» зіпсується? — запитав найменший з дітей, що вже отямився від зніяковіння.

— У «Предиктора» є запобіжники, — почав був інженер, але хлопчик не вгавав.

— А якщо запобіжники теж зіпсуються?

— Це абсолютно неможливо.

— Ну, а все-таки? Що треба робити, якщо вони зіпсуються? — наполегливо допитувався хлопчик.

Інженер спочатку спохмурнів, мовляв, «відчепися», та потім усміхнувся.

— Хочеш знати? — запитав він. — Ну що ж, ходімо за мною.

Вони вийшли з Централі й опинилися знову в трикутному коридорі. Потім швидко дійшли до вузької драбинки і піднялися в станцію обслуговування шлюзів. Проте замість того щоб піти праворуч, у бік коридору, який вів назовні, інженер відкрив металеві двері в стіні. По крутій драбинці вони піднялися на верхній поверх. Люк, до якого вони увійшли, був посередині вузького проходу між двома прямовисними стінками. Ця металева вулиця тягнулася далеко, скільки сягав зір: на однакових відстанях її перетинали розпірки. Усе це було схоже на великий промисловий склад.

— Ми у вантажному приміщенні, — сказав інженер і попрямував до кормової частини корабля. Хтось із дітей, подивившись угору, скрикнув від подиву: над ними на висоті п’яти метрів «догори ногами» висів місток, з поручнями, спрямованими вниз, немов відображення того, по якому вони йшли.

Інженер зупинився і пояснив:

— Під час польоту, коли ракета обертається, ми користуємося цим містком. Пригадуєте, я малював вам?

— І ви ходите догори ногами? А голова у вас не крутиться?

— Та де там! Цей обертальний рух взагалі не відчувається. Відчувається під ногами звичайна підлога, от і все.

— А якби хто-небудь стояв ось тут, де ми, у момент старту, що сталося б тоді?

— Як тільки ракета віддаляється від Землі на три тисячі кілометрів, їй надається обертальний рух, людина, що й тоді стоїть тут, могла би просто полетіти головою вниз на цей місток; але оскільки обертання відбувається спочатку повільно, то з нею нічого не станеться. Це був би швидше поступовий спуск, ніж падіння.

— Значить, «верх» і «низ» міняються місцями?

— Звісно.

Вони пішли далі. Деякі відсіки були вже повністю завантажені, в інших копошилися люди, прикріплюючи всі предмети спеціальними ременями до гаків і лап. Інженер, не уповільнюючи ходи, давав уривчасті пояснення, коли вони проходили повз відсіки.

Минули склади провізії. У напівтемряві виднілися бочки і купи ящиків, паки з консервами, мішки з борошном і збіжжям. У наступному відсіку були ліки, різні хімікалії та апарати. У холодильниках лежали запаси мороженого м’яса, фруктів, овочів. Здавалося, земна куля зібрала в ракеті, ніби в якомусь дивовижному ковчегу, все, що тільки можна було знайти на Землі. Тут були намети й спальні мішки, спектроскопи, підзорні труби й сейсмографи, пакунки матеріалів, ціла хімічна лабораторія, барографи й теодоліти, вітаміни, насіння різних рослин, банки з синтетичними білками й жиром, свердлувальні й токарні верстати, компресори, вибухові речовини, балони із стиснутими газами, аварійні генератори, запаси металу у вигляді листів і дроту, кабелі й усілякі інструменти, легкі сплави, скляний і порцеляновий посуд, сталевий трос, частини двигуна, запасні радіолампи, радарна антена і переносна метеорологічна станція.

Діти вже майже байдуже проходили повз завантажені відсіки, не прислухаючись до пояснень, але пожвавішали, коли інженер, вказуючи на розсунуті двері одного з відсіків, сказав:

— Ось тут у нас полярне й альпійське спорядження.

Один з хлопчиків зазирнув усередину.

— Як! — здивувався він. — Лижі? Але ж на Венері спека! І потім, там немає води, значить — і снігу не може бути!

Інженер, усміхнувшись, зупинився.

— Розумієте, — сказав він, — усе спорядження ми взяли, знаючи, що воно нам потрібне. А лижі… лижі ми беремо про всяк випадок.

В одному з останніх відсіків стояв гвинтокрил, укритий парусиною і прикріплений до стелі канатами потужних лебідок. Діти зацікавилися машиною, але інженер поспішив далі.

У підлозі темнів великий отвір, в якому видно було похилий поміст, що спускався на багато метрів униз, аж до підлоги зали.

Над маленькими електрокарами, що в’їжджали сюди, рухалися кліщі крана-грейфера. Минувши отвір, захищений низьким бар’єрчиком, діти дійшли до кінця коридору. Внизу в стіні виднілися круглі дверцята.

Інженер повернув велике металеве колесо, і дверцята відчинилися. За ними виявився темний колодязь, з якого дихнуло задушливим повітрям.

— Наближаємося до атомного реактора, — сказав інженер і, нахилившись, щоб не вдаритися головою об край отвору, додав: — Хто сміливий, за мною! — і зник у темряві.

Він пірнув туди, і там одразу стало видно. А діти, що стояли біля дверцят, побачили, як на стіні загорілися три червоні лампочки.

Тепер вони побачили по інший бік дверцят прямовисну драбину. Спустившись по ній, діти опинилися всередині величезного циліндра метрів з десять у діаметрі; тут корпус ракети не був розділений на два яруси, і вони могли побачити, що «Космократор» має круглий перетин. У цьому не дуже яскраво освітленому просторі, оточеному з усіх боків металевими стінами, стояла досить висока температура.

— Позаду нас, — сказав інженер, — житлова частина ракети, попереду — атомний реактор, а далі — двигун.

Запала тиша. Усі напружували слух, намагаючись уловити, чи не долине до них бодай слабкий відгомін із-за стіни, що відділяла їх від реактора, бо ж він, за словами інженера, ніколи не припиняв роботу. Уява, що розігралася, посилювала кожен, навіть найслабкіший, шерех і стукіт ледь не до сили атомного вибуху. Та не було чути нічого, окрім прискореного дихання дітей. Масивна, трохи увігнута стіна була гладенька й нерухома. Тільки у нижній частині її, якраз перед дітьми, містився круглий люк, закритий кришкою і трьома залізними смугами, з яких кожна була притиснута глибоко вгвинченим у неї прогоничем, затягнутим за допомогою маховичка. Над люком бігли дроти в металевих трубках, що зникали у протилежній стіні.

— Ці кабелі йдуть до Централі, — показав інженер. — У разі збою роботи двигунів, якщо випромінювання почне проникати сюди, «Предиктор» негайно дізнається про це.

— Значить, випромінювання може проникати сюди?

— Звичайно. Воно і зараз помалу просочується.

Інженер дістав з кишені маленький прилад, зняв з нього захисний футляр і показав крихітний циферблат. Зеленувата сяюча точка була трохи відхилена від нуля.

Діти перезирнулися, потім подивилися на драбинку, яка була єдиним шляхом відступу, та ніхто не рушив з місця. Інженер, ховаючи прилад, пояснив:

— Теоретично магнітне поле відхиляє всі атомні уламки до сопел, а насправді завжди трапляється невелика кількість «бунтівних» атомів, які летять на всі боки, у тому числі й сюди, де ми стоїмо. Але ця кількість така мізерна, що не може завдати ніякої шкоди, до того ж, до житлових відсіків досить далеко, а тут зазвичай нікого не буває. Проте якби внаслідок якихось ушкоджень — наприклад, перебоїв у постачанні струму — магнітне поле зникло, то потік часток почав би бомбардувати поглинаючий екран дедалі більше, проникаючи в глиб корабля.

Обернувшись до протилежної стіни, інженер підняв руку вгору.

— Бачите ці блискучі «жерла»? Це лічильники Гейгера-Мюллера й інші прилади, що показують наявність випромінювань. У разі найменших відхилень вони негайно сповіщають про це «Предиктор».

На висоті чотирьох метрів по стіні йшла повздовжня канавка, з якої виступав ряд блискучих приладів, націлених на люк атомного реактора.

— «Предиктор» посилає розпорядження загальмувати реакцію розпаду способом автоматичного введення кадмієвих стержнів усередину реактора. Але якби… — Інженер підняв на дітей спокійний, зосереджений погляд. — Якби «Предиктор» зіпсувався, то…

Він підійшов до люка.

— Через цей люк можна увійти до реактора.

— Як до реактора? Але ж це неможливо!

Діти думали, що Солтик жартує, та інженер похитав головою.

— Ні, це можливо… Малоймовірно, але все-таки може статися, що всі дистанційні прилади зіпсуються. І тоді якщо виникне загроза вибуху реактора, хтось повинен увійти туди через цей люк і ввести в графіт кадмієві уповільнювачі.

— А хто це має зробити?

— За безпеку корабля відповідає перший інженер-навігатор. Він міг би наказати кому-небудь, але він цього не зробить.

— Звідки ви знаєте?

— Тому що інженер-навігатор — це я.

Діти дивилися на Солтика широко розплющеними очима. Тільки тепер вони зрозуміли, що він зовсім не ставився до них зневажливо, а просто дуже втомився. Дивлячись на його худе, нерухоме обличчя, вони вже твердо знали, хто увійде до реактора, якщо в цьому виникне потреба.

— Виходить, туди треба увійти… — заговорив один з хлопчиків. — Але, можливо, в якомусь комбінезоні… у захисному скафандрі?

Інженер похитав головою.

— Ні. Там, — він показав рукою, — там така напруга випромінювання, що жодний скафандр не допоможе. За одну хвилину людина всотає в себе смертельну дозу випромінювання.

Найменший хлопчик, забувши свою образу на інженера, прошепотів:

— Це означає, що ви… — він замовк, потім договорив: — Означає, якщо… виходить, ви помрете?

— Так, — відповів інженер. — Щоб інші могли жити.

Професор Чандрасекар

Назад інженер повів дітей нижнім ярусом. Вони спустилися вузькою драбинкою в трикутний коридор, пройшли повз троє чи четверо дверей. Приголомшені великою кількістю вражень, усі мовчали. У коридорі, викладеному темно-зеленою губчастою масою та освітленому лампами, було порожньо й тихо: жоден звук не долітав сюди ззовні. Кроків за п’ятнадцять інженер зупинився і показав на одні з дверей.

— Тут розміщається «Маракс», — сказав він і натиснув обома руками на дверні ручки, розташовані одна над одною. Вони увійшли до круглої, залитої світлом кабіни. Стіни, як на автоматичній телефонній станції, були всіяні тисячами вимикачів і штепселів, що покривали весь простір від стелі до підлоги; їхні порцелянові головки, розташовані в шаховому порядку, блищали довгими рядами. У кількох місцях щити були прочинені, як двері, й у глибині, в рубіновому блиску лампочок темніло переплетення дротів.

У центрі кабіни стояв кільцеподібний пульт, усередині якого могли б вільно поміститися дві людини. В одному місці він уривався вузьким проходом. Пульт був покритий склоподібним лаком темно-бурштинового кольору, із зеленуватим відблиском від круглої лампи під стелею. Навколо пульта було прикріплено дев’ять чорних трубок із повернутими до нього білими екранами на конусоподібних верхівках. Тут панувала тиша, але не така, як в коридорі — її супроводжував тихий шерех струмів.

— Те, що ви досі бачили, — сказав інженер, — усі контрольні апарати, машини й прилади, — призначені допомагати нам у тих випадках, які ми могли передбачити. Але може статися й таке, чого ми передбачати не в змозі. А від того, як швидко ми з цим упораємося, залежить доля всієї експедиції. Ось для цього й побудований «Маракс». Ця назва скорочена, вона означає «Machina Ratiocinatrix» («Мисляча машина»). Те, що ви бачите довкола, — це релейне устаткування. А цей пульт посередині — центр налаштування, звідки «Мараксу» даються завдання. Рішення відображаються на екранах.

Діти скупчились біля самих дверей, і з виразів їхніх облич було видно, що вони погано уявляють собі, яким чином ця неймовірно складна електрична мережа зможе захистити експедицію від невідомих небезпек.

— Я б охоче розповів вам більше про «Маракс», — вів далі інженер, — але в мене, на жаль, немає часу.

— А скажіть, будь ласка, що він, власне, робить?

— Важко пояснити в кількох словах. «Маракс» — це, ну, якщо простіше, така собі обчислювальна машина, що має дуже великі можливості.

На обличчях хлопчиків з’явилося здивування. Деякі перезирнулись, але ніхто нічого не сказав.

— Ну, ходімо, — вимовив інженер. — Мабуть, іншим разом вам пощастить дізнатися більше.

Вони попрямували були до дверей, як раптом почувся чийсь голос:

— Інженере… на хвилинку!

Усі обернулися. У проході між двома панелями, немов в якихось дивовижних дверях, від гори до низу вкритих мозаїкою кабелів, з’явилася людина.

— Професоре, ви тут? — здивувався Солтик. — Я не знав. Я б не став заважати вам…

— Ну, що ви! Я дуже радий. У вас, здається, засідання комісії? Я охоче виручу вас і поговорю з нашими гостями про «Маракс».

Почувся радісний шепіт. Інженер ступив крок уперед.

— Я був би вам дуже вдячний, але… Діти, — звернувся він до хлопчиків, — вам надзвичайно пощастило, адже професор Чандрасекар — один із творців «Маракса». Прошу вас, тільки не робіть спроб заховатися, щоби полетіти з нами. Ми провели вже десятка півтора шкільних екскурсій, і нам не раз доводилося обшукувати корабель, щоб виявити любителів проїхатися зайцем…

Інженер подивився на дітей, намагаючись напустити на себе суворість, потім усміхнувся, похитав головою і вийшов. Коли двері за ним зачинилися, стало зовсім тихо. Діти, сторопівши, не рухалися з місця. Професор, відомий математик, був одним із членів експедиції. Майже всі вони бачили його на екрані кіно, в телевізорі або на фотографіях і тепер з цікавістю роздивлялися живого професора.

Це був чоловік років сорока, з сухим, дуже смуглявим обличчям. Орлиний ніс з тонкими ніздрями надавав йому твердого, суворого виразу, який не могло пом’якшити навіть в’юнке, вже посивіле на скронях волосся. Але досить було подивитися йому в очі, майже завжди трохи примружені, як враження це одразу зникало. Важко описати, що вони виражали. У них була і дитяча жвавість, притлумлена суворим роздумом, і спокій, який буває після подолання втоми, і впевненість у собі, й усмішка, така щира, що її мимоволі хотілося шукати на губах, — але він усміхався тільки очима. Проте найдивовижніше було те, що тим, на кого він дивився, очі його здавалися світлими, навіть дуже світлими, і тільки потім люди помічали, що вони темного кольору.

Підійшовши до дітей, Чандрасекар заговорив:

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.