На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Катрін

Вступ

Березень 1895 року. Звивиста дорога від Брива до Тюля круто піднімається вгору… Вона вузька, значно вужча, ніж зараз. Ближні вершини вкриті окремими плямами снігу, що не розтанув під променями зимового сонця. Стара кобила важко тягне схилом труську бричку, накриту сірим брезентом. Бричкою править вродливий чоловік років сорока, з чорним волоссям та вусами, одягнений у складчасту сорочку. Поруч з ним тісняться троє дівчат з худими сумними обличчями, замотані в хустки з торочками.

За годину перед Обазинським сиротинцем — колишнім абатством, навколо якого виросло містечко,— стоїть та сама бричка, тепер уже без пасажирів. Кінь, прив’язаний недоуздком до одного з платанів, що оточують площу, ірже та фиркає, чекаючи на господаря.

Невдовзі важкі двері сиротинця відчиняються і з них невимушеним кроком виходить візничий, тепер уже один. Складається враження, наче він посміхається.

Чоловік у бричці — Альбер Шанель, ярмарковий торговець. А троє дівчат, яких він щойно залишив у сиротинці,— його власні діти. Їхня мати померла декілька днів тому, і тепер він їх позбувся. І вони більше ніколи його не побачать…

Дівчат звуть Юлія, тринадцять років, Габрієль, дванадцять років, та Антуанетта, вісім років.

Габрієль — це саме та, кого двадцять років потому весь світ називатиме Коко Шанель…

Глава I
Родина торговців

Народитися у Сомюрі, у родині батька, що був родом із Німа, і при цьому незворушно називати себе овернкою{1} — це не найбільший парадокс з тих, що лунали з вуст Габрієль. Насправді, дійсність набагато складніша.

Рід Шанель бере початок у Севеннах, на півночі департаменту Гар. Саме тут, у селищі Понтей, у цьому суворому регіоні, так довго похованому під зимовими снігами, віднаходимо сліди пращурів Коко. Мешканці цієї місцевості жили переважно за рахунок збиральництва каштанів, які вони продавали щоосені і які за тих часів — на початку XIX століття — складали основу їхнього харчування, навіть більше, ніж хліб. Щовечора та щонеділі вони любили збиратись на посиденьки у єдиному місцевому шинку, де вони співали, пили, розповідали давні легенди й обговорювали повсякденні плітки. Цей шинок, колишня ферма — міцна кам’яна споруда з товстими стінами і вузькими проходами,— здавалося, виріс просто з-під землі, зберігаючи традиції, що вкорінилися в цьому севенському краї, наче столітні каштани, які тисячами вкривали навколишні пагорби, що простягаються до нескінченності…

А шинкарем, який втамовував спрагу мешканців Понтею і наповнював їхні глечики кислуватим вином, що їх цілком задовольняло, бо вони просто не куштували кращого, був не хто інший, як прадід Габрієль — Жозеф Шанель, який народився у тому селі під час Революції, у 1792 році. Окрім цього поганого вина, Жозеф з дружиною пригощали своїх відвідувачів горілкою, що обпікала горло, чудовим домашнім хлібом, спеченим у печі, що виходила на спільну залу, маслом і ковбасою з часником, яка втамовувала всі страждання.

Проте не варто думати, що їхнє господарство процвітало… Родина Шанель лише орендувала частину будинку, облаштовану біля спільної зали,— в якій приймали відвідувачів,— де був димар, укритий чорними плямами сажі, спальна шафа{2} і підвішена гасова лампа. В їхньому розпорядженні була також погано освітлена халупа, де вони вкладали дітей на солом’яній підстилці, а також погріб зі стелею, що блищала від вогкості.

Жозефу довелося власноруч змайструвати скриню, до якої його дружина складала білизну та одяг. А також довгий стіл і стільці, на яких сиділи відвідувачі. Простодушно пишаючись своєю столярною майстерністю, він, за прикладом теслярів попереднього століття, без вагань підписав свої скромні вироби. Вирізьбити свої ініціали — «J. C.» — він не міг: йому, добропорядному католику, це здавалося святотатством{3}. Тому він обмежився подвоєнням першої літери свого прізвища, використавши дві великі літери «С»… Він навіть не уявляв, яке видатне майбутнє матиме ця абревіатура.

У період з 1830 до 1841 року в Жозефа Шанель народиться п’ятеро дітей, серед яких — одна донька. Серед синів відзначимо другого — Анрі-Адріана Шанель. Це — дід Габрієль, що народився у 1831 році, на початку правління короля Луї-Філіпа. Чим же він зароблятиме на життя — шинком «Шанель», як його прозвали місцеві селяни? Про це не могло бути й мови! За традицією спадкоємцем родинної справи є старший син. Тому, як і решта його братів, Анрі-Адріан стане сільськогосподарським робочим, наймитом: він здаватиме в найм свою силу, свої руки, свій досвід селянам, яким він потрібен… Земля — це він знав. Навіть більше — він знав тільки це…

На жаль, у 1850-х роках регіон страждає від серйозної кризи: каштани, за рахунок яких він живе, викошує жахлива хвороба, що висушує їхнє листя і стовбури. Страхітливе видовище — ці почорнілі від смерті дерева, що простягають до неба свої оголені гілки! Якого землероба зацікавить цей загублений край? Здавалося, він просто породжував нещастя… наче у страшному сні. Марна надія. Люди влаштовували хресні ходи… Зверталися до всіх святих покровителів… Та небеса залишалися глухими до їхніх молитов.

Тоді люди починають масово емігрувати…

Особливо молодь. Тому, якщо Жозеф залишається у своєму шинку, то його сини — навпаки, покидають гори й ліси і вирушають на пошуки роботи. Анрі-Адріан їде у 1854 році. Йому двадцять два роки. Але місто його лякає: він не наважується податися в Алес, за сім чи вісім льє на південь від Понтея, де вугільним шахтам потрібні робітники… Тоді він улаштовується на роботу по сусідству, у Сен-Жан-де-Валеріскль. Він працює у розпліднику шовкопрядів родини Фурньє: він укладає всі сили в їхні шовковичні дерева, шовкопрядів, у їхні кокони. Він обожнює цю справу, вона ідеально підходить його селянському вихованню, і його господар дуже задоволений старанністю, яку він проявляє. І все йшло добре, поки ця старанність не довела Анрі-Адріана до того, що він звабив дочку хазяїна, юну Віржині-Ангеліну, якій ледве виповнилося шістнадцять… Цей порочний зв’язок дуже скоро викривають. Повністю скомпрометована в очах односельчан, бідолашна Ангеліна ризикує ніколи не вийти заміж. Ще

більше родину Фурньє непокоїть те, що звабник їхньої дочки — злидар: усе його майно легко поміщається у жалюгідну торбину з сірого полотна, з якою він до них прийшов… І тим не менш, він повинен загладити свою провину. Оскільки дівчина неповнолітня, Фурньє готові, якщо він відмовиться одружитися на тій, кого збезчестив, віддати його жандармам. Отже, у 1854 році він поспіхом одружується у невеличкому селі Ганьєр, що неподалік від Бессежа.

Молоде подружжя не може залишитися жити у регіоні, де їхня репутація заплямована скандалом. Тому вони вирішують, що розсудливіше буде оселитися за 15 льє на південь, у Німі, «великому місті», де вони намагаються зробити так, щоб про них забули. Розрив з родиною Фурньє остаточний і про прощення можна забути назавжди. Такі вони, суворі селянські звичаї.

Тепер молодому нареченому потрібно забезпечувати й Ангеліну. Ще одна причина, чому він вирушив до Німа,— сподівання зустріти колишніх мешканців Понтея, які, тікаючи від злиднів, знайшли там притулок. Серед них і його брат Ернест, який улаштувався там продавцем риби. Без сумніву, саме з його допомогою Анрі-Адріан знаходить житло у старому місті, на вулиці Ба-д’Аржан, неподалік від головного ринку Німа, де він сподівається стати вуличним торговцем. Але він швидко розчаровується. Конкуренція занадто жорстка. Молодий селянин не вміє продавати містянам краватки, шарфи, берети і робочий одяг, який він недоладно розкладає на своєму прилавку: йому бракує спеціальних умінь, необхідних для цієї професії. Він вирішує, що йому краще стати рознощиком, кочуючи з ярмарки на ярмарку по всьому регіону. Так він матиме справу з селянами, до яких уміє знаходити підхід… Його вибір виправдовує себе, і невдовзі він розуміє, що цим зможе заробляти на життя. До того ж, йому як людині, що не терпить одноманітності і любить подорожі, така робота чудово підходить. Його можна зустріти на всіх ярмарках у департаменті — у таких містах, як Сен-Жан-дю-Гар, Андюз, Ремулен, Юз, а також Пон-Сен-Еспрі та Егю-Морт. На всіх дорогах департаменту Гар упізнають його труську бричку, яка то борознить пустища рівнини, то піднімається схилами гори Егуаль. То під пекучим сонцем південного літа, то під тривалими снігопадами севенських зим.

Анрі-Адріан виявляється дуже плодовитим — він дає життя цілому виводку дітей, якщо точно — дев’ятнадцяти{4}. Найстарший син, що з’являється на світ у 1856 році,— це не хто інший, як Альбер, майбутній батько Габрієль. Його дев’ятнадцятирічна Ангеліна народжує сама у притулку в Німі. Її чоловік затримався на якомусь ярмарку, боячись втратити вигоду, і не потурбувався про те, щоб бути поруч з дружиною. Жоден інший член родини не приїжджає, щоб хоч якось підтримати породіллю… У цьому жорстокому середовищі правило «кожен сам за себе» нікого не дивує.

З-поміж своїх братів та сестер, майже всі з яких народжені незаплановано під час поїздок батька, Альбер плекає певну прихильність до маленької Луїзи, що з’явилася на світ у 1863 році,— майбутньої тітки Габрієль. Удвох вони долучаються до забезпечення родини. Батьки віддають їх селянам у найм на сінокіс і збір винограду. Також їм дуже часто доводиться тягати важкі тюки білизни й одягу на ринок, де працюють батьки.

Природно, що батько Габрієль, аби уникнути злиднів, іде по стопах свого батька. Після військової служби Альбер ще кілька років живе з батьками, де він вчиться роботі рознощика. Обдарований неабиякою красномовністю, він стає чудовим продавцем, вражаючи публіку своєю невпинною говірливістю. Одного чудового дня він відчуває, що готовий вирушити в самостійне плавання. І починає таке ж мандрівне життя, що й Анрі-Адріан та його дружина.

Наділений сміливішим характером, ніж батько, він наважується податися і в сусідні департаменти, такі як Ардеш, От-Луар, Пюї-де-Дом. Окрім робочого одягу та трикотажних виробів, він починає торгувати, серед іншого, галантереєю, кондитерськими виробами, пряним хлібом і навіть… вином. Йому вдалося десь роздобути неперевершене винце рубінового кольору. Склянка цього нектару разом з кружальцем ковбаски та окрайчиком сіруватого хліба неминуче спонукає людей до купівлі багатьох пляшок, якщо не цілого барила.

Одного разу, у листопаді 1881 року на ярмарці у Сен-Мартені, Альбер злазить зі своєї брички та виставляє лотки на площі маленького містечка Курп’єр, на північ від Пюї-де-Дом, неподалік від міста Тьєр — овернської столиці торгівлі ножами. На той час Курп’єр — містечко з населенням не більше двох тисяч людей, що височіє над долиною Дору{5} — чарівної річечки, повної риби, яка щонеділі приваблює на форель рибалок у радіусі п’яти-шести льє. У центрі містечка височіє церква Сен-Мартен — каролінгська споруда, навколо якої тісняться безліч середньовічних будинків. Цей квартал помережаний вузькими звивистими вуличками. Маленьке містечко, населене селянами, ремісниками (гончарами, кравцями, чоботарями, виробниками сабо{6}…) та торговцями,— надзвичайно активне, про що свідчить наявність великої кількості базарів у центрі міста. Окрім критих ринків, у місті є й такі, де торгують каштанами, льоном, гончарними виробами, сабо…

Спокушений жвавістю, що панує у цьому місті, Альбер вирішує спокійно провести тут мертвий сезон. Він знаходить житло в одного чоловіка на ім’я Марен Деволь, тесляра з діда-прадіда. Цей молодий чоловік, що рано осиротів, має таку серйозну репутацію, що йому довірили опікунство над його молодшою сестрою, дев’ятнадцятирічною Жанною, яка присвячує себе шиттю… Вона живе у їхнього дядька Огюстена Шардона, околишнього виноградаря, який забрав дівчину до себе після смерті її матері тринадцять років тому.

Безтурботному Альберу — жінколюбу, поціновувачу коротких романів без продовження — не вартує жодних зусиль (і жодних докорів сумління), щоб звабити юну сестру хазяїна. Причарована цим красномовцем, дівчина, яка ніколи не бувала у Клермон-Феррані, Тьєрі чи Ріомі, дозволяє йому заволодіти собою просто на сіні у сусідській коморі, затягнутій павутинням. Це далеко не єдина жінка у Курп’єрі, яку цей дамський догідник завоював, але єдина, що мала нещастя від нього завагітніти…

Проходять дні, дівчина обливається слізьми, переживаючи за своє майбутнє і реакцію брата. Для Альбера ситуація ускладнюється. Звісно, торговець уже не вперше у своєму кочовому житті потрапляє в таку халепу. Він цим не переймається. У таких випадках він знає лише один вихід — некрасивий, але безпрограшний: втеча, втеча без вороття. В даному випадку, йому достатньо буде викреслити Курп’єр зі свого маршруту. Великих труднощів це для нього не складає.

Якось уранці, в липні 1882 року, Марен, який ще ні про що не здогадується, стукає у двері до свого постояльця і знаходить кімнату порожньою. Ліжко застелене, кімната ідеально прибрана. Він губиться у здогадках про причини цього незрозумілого зникнення. За декілька тижнів його дядько Огюстен Шардон нарешті помічає, що дівчина обважніла. Обливаючись слізьми, вона зізнається у своєму гріху. Оце так скандал! Бідолашну безжально проганяють із дому, і вона знаходить притулок у брата. Родина Деволь почувається приниженою цим негідником Альбером. Цей тип так просто не відвертиться! Вони його знайдуть! Увесь рід Деволь із допомогою міського голови Віктора Шамерла, наче від цієї справи залежить честь усього Курп’єра, влаштовує полювання на цього чоловіка. Завдання надзвичайно складне, адже, як відомо, ярмаркові торговці постійно змінюють місце проживання. За декілька місяців пошуків вони встановлюють місцезнаходження батьків винуватця: Анрі-Адріана та його дружини Ангеліни. За попередніми даними, ті живуть у Клермоні, за сотню кілометрів від Курп’єра. Під тиском погроз Деволів, що приїхали великою групою, вони видають їм адресу свого сина: місто Обена, департамент Ардеш. Жанна не вагається ані хвилини. Перебуваючи на великому терміні вагітності, вона безстрашно, наче лунатик, вирушає до Обена. Там вона дізнається, що Альбер поселився на постоялому дворі і живе, як сир у маслі. Смачно їсть, гарно п’є і радісно приймає у себе торгових представників, з якими має ділові стосунки.

Неважко уявити, в якому шоці перебуває Альбер, коли двері постоялого двору відчиняються і в них постає дівчина, яку він звабив декілька місяців тому, тільки тепер дещо кругліша. Для нього це була вже забута історія. Але дійсність несподівано дає про себе знати. Який прийом улаштував торговець своїй гості? Нам це невідомо. Хай там як, наступного вечора Жанна народжує у скромній кімнаті постоялого двору, посеред біганини з тазиками води і білизною. Альберу важко зникнути без скандалу… Правила пристойності і рештки сумління змушують його залишитися. Йому доводиться визнати маленьку Юлію, яка щойно народилася на світ.

Юлія — це старша сестра Габрієль.

Але одружитися на Жанні — для Альбера це вже зовсім інша річ. Від однієї лиш думки про те, щоб зійтися, навіть гірше — зв’язати з нею своє життя (розлучень тоді ще не було{7}) — у цього 26-річного запеклого волоцюги виступає холодний піт… Однак у мерії, заради дотримання правил пристойності, вказують, що маленька Юлія «народилася від батьків у шлюбі». Шинкар з Обена, не здатний відмовити ні в чому такому клієнту, як Альбер, погоджується додати своїм підписом правдоподібності цій брехні на благо.

Тепер молодому подружжю треба обрати, де вони житимуть. Альбер не з тих, хто приймає рішення спільно з дружиною або хоча б вислуховує її думку. Він приймає всі рішення сам. Залишитися в Ардеші? Про це не може бути й мови. Це бідний регіон, клієнтів тут мало і вони недовірливі. Він вирішує шукати долі деінде. У Курп’єрі? Щоб жити під наглядом родини Деволь? Ні, дякую! Хай там як, він має намір тікати з Оверні, де живуть його батьки. Від такої близькості йому некомфортно. Він боїться їхніх уроків моралі і бажає триматися на відстані. Альбер вирішує податися до Сомюра. Жанна слідує за ним. А що їй ще залишається? Але чому Сомюр? Можливо, він думає, що в цьому регіоні, котрий славиться своїми виноградниками, він зможе серйозно зайнятися прибутковою торгівлею хорошими винами. Адже до цього моменту він обмежується тим, що продає, на додачу до трикотажних виробів, лише по декілька пляшок місцевого вина. Цей план він довго виношуватиме у своїх мріях…

У січні 1883 року Альбер, Жанна та Юлія вирушають до Сомюра. Чи будете ви здивовані, дізнавшись, що дружина торговця знову вагітна, вже за три місяці після народження першої доньки?

Місто справляє на них приємне враження. Воно розташоване на берегах Луари, яка в цьому місці надзвичайно широка і велична; на виступі над рікою височіє замок; у місті вирує життя, незважаючи на те, що його населення в ті часи не перевищує 16 тисяч жителів. Цьому бурхливому життю місто завдячує, передусім, тому, що тут розташована знаменита Школа кавалерії, заснована в період Реставрації{8}. Люди захоплюються вчителями та їхніми учнями, строгістю та елегантністю уніформи Чорного корпусу: кепі, приталені мундири з петлицями, що підкреслюють статуру, позолочені ґудзики, стеки{9}, облямовані сріблом, які вони носять з невимушеністю денді… У серпні пожвавлення сягає апогею: кінні змагання на площі Шардонне приваблюють величезні натовпи людей. Саме до цього кавалерійського міста і переїжджає родина Шанель. Альбер, як завжди, зупиняє свій вибір на кварталі, розташованому неподалік від місця, де він планує займатися торгівлею. Він обирає будинок XVI століття з вузьким фасадом на вулиці Сен-Жан, 29{10}. Тут кипить торгівля, адже вулиця розташована в безпосередній близькості до двох ринків — один на площі Біланж, напроти мосту Пон-Кассар, другий — на площі Сен-П’єр. Але, звісно, він часто покидатиме Сомюр і їздитиме на ярмарки в Анжу та Турен, надовго залишаючи дружину вдома саму. Незважаючи на всі зусилля, його справи ідуть не настільки добре, щоб він міг орендувати у будинку, де вони живуть, щось більше за скромну кімнату на мансарді — сире лігвище, в якому тісниться його маленька родина.

У таких умовах Альбер дає зрозуміти Жанні, що їй потрібно шукати роботу, щоб доповнювати його власний заробіток. Але яку роботу? На ринку? Її вагітність не дозволяє цим займатися. Тому вона вимушена братися за будь-яку роботу: прасувати, мити посуд у готелі «Бельведер», і, подейкують, навіть підробляти покоївкою-змінщицею в одному з тих будинків, що, як сказав Гітрі, завжди зачинені, бо ніколи не вирізнялися гостинністю. Аж до самих пологів Жанна бігає містом у пошуках підробітку по господарству — як у кварталі мостів, так і брукованими вуличками, що піднімаються до замку. Вона насилу носить на руках свого первістка-доньку, не маючи куди подіти її, поки працює.

Станом на 1883 рік цей старий квартал, де поневіряється Жанна, худа і доведена до знемоги, мало змінився з тих часів, коли Бальзак зробив його домом сумної Ежені Гранде…

Глава II
Дитинство і юність Габрієль

Сомюр, 19 серпня 1883 року. Четверта година дня. До входу в міський притулок з трикутним античним фронтоном поспішає зовсім молода жінка. Їй заледве двадцять років і за очевидними ознаками вона на великому терміні вагітності. Вона дзвонить у великі оздоблені величезними цвяхами двері, що закривають критий вхід до будівлі. Після звуку дзвінка двері відчиняються, впускаючи скромну відвідувачку, якою є не хто інша, як Жанна. Вона так довго чекала, що народила просто у приймальні, серед сестер Провидіння, яким довірене управління цим притулком.

Так народжується Габрієль Шанель (у неї лише одне ім’я)…

Які справи затримали її батька так далеко від Сомюра, що він не зміг приїхати і бути поруч із Жанною? Ми цього ніколи не дізнаємось. Не з’являється він і наступного дня, коли потрібно зареєструвати новонароджену дитину в мерії Сомюра. За декілька дрібних монет цим займуться троє старих працівників притулку. Як і в Обена, мерію вводять в оману, вказавши, що Жанна проживає «зі своїм чоловіком», тоді як насправді він її співмешканець{11}. Неписемні свідки неспроможні навіть поставити підпис. До речі, у документах вказано, що Жанна — «продавчиня», що також неправда, однак, цей термін, напевно, здавався почеснішим, ніж «наймана хатня робітниця», що було точніше.

Хрещення Габрієль відбувається 21 серпня у каплиці притулку. Серед присутніх — жодного члена родини. Навіть сама Жанна не в змозі бути присутньою на церемонії. Альбера, звісно, годі й шукати…

А потрібні ж іще хресні батьки. Їх знаходять уже на місці і, звісно, ані хрещений, ані хрещена не знайомі з батьками похресниці. Вони зникнуть одразу ж після того, як зроблять цю невеличку послугу, про яку їх попрохали.

Родина Шанель ще декілька місяців живе у Сомюрі, але Альбер, як відомо, не любить надовго затримуватися на одному місці. До того ж, його мрії про торгівлю винами, що мала зробити його багатим, розвіялися з плином часу… Поступово він починає відчувати відразу до Сомюра: чи не тому, що це місто постійно нагадує про його невдачі? Так, вічний мандрівник, він знову разом із родиною вирушає в дорогу. Вони проїжджають Шательро, ненадовго зупиняються у Бурганефі та Ейгюранді. Декілька місяців живуть у Пюї-де-Дом. Оскільки ярмарки і базари є місцем зустрічі, він випадково зустрічає родини Деволь і Шардон. Незважаючи на певне збентеження на початку, вони випивають червоного вина, і так, за склянкою, атмосфера теплішає і поступово всі примирюються. Зрештою, хіба Альбер не проявив жест доброї волі, навіть якщо спочатку трохи оступився? Він визнав двох дітей Жанни — які, до речі, всім здалися чарівними. Чому б родині Шанель не поїхати до Курп’єра? Тим більше, що дядько й тітка Шардон втратили доньку Антуанетту, яка померла у віці 21 року… Тепер у їхньому будинку більше зайвого місця. Альбер і Жанна погоджуються. Таке рішення їх улаштовує, але родина Жанни ставить одну умову: потрібно, щоб Альбер одружився на своїй супутниці. Він неохоче погоджується… 20 травня 1884 року він повідомляє мерію про зміну свого місця проживання{12}.

У червні оголошують весілля{13}. Але далі відбувається дещо несподіване: в останню мить Альбер, наляканий перспективою одруження, впирається, наче норовливий віслюк. Його ноги відмовляються нести його до мерії… Наречена заливається слізьми. Скандал — величезний. Курп’єр ще не бачив нічого подібного. Тоді, не витримавши переслідувань родичами Жанни, їхніх вимог дотриматися своєї обіцянки, ставши об’єктом їхніх образ та погроз, бідолашний тікає… Неважко уявити, наскільки сильно ця сварка вразила весь Курп’єр, якщо згадка про неї навіть більш ніж сто років по тому все ще жила в пам’яті місцевих мешканців.

Проте всякій війні настає кінець. За шість місяців перипетій ця війна закінчиться доволі мерзенно. Після тривалих переговорів сторони нарешті дійшли згоди: Альбер погоджується одружитися на Жанні за умови, що вона, згідно з контрактом, на додачу до особистих речей та меблів вносить суму у 5 тисяч франків (на сьогоднішній день це 80 тисяч франків) — велика сума для цього небагатого середовища{14}. По суті, родичі Жанни склалися грошима, щоб купити їй чоловіка… але вони вживають застережних заходів, і в тексті нотаріального документа недвозначно передбачено, що Альбер не торкнеться грошей, поки шлюб не буде належним чином оформлено й засвідчено.

Весільна церемонія відбувається 17 листопада 1884 року{15}. Обоє наречених офіційно визнають, що вони народили двох дітей, Юлію та Габрієль. Серед присутніх дядько Шардон, Марен Деволь — брат Жанни, і навіть батьки Альбера — Адріан та Віржині-Ангеліна, які не шукали зустрічі з ним після всіх завданих ним клопотів. Адріан користується нагодою і повідомляє новоспеченому нареченому про народження його маленької сестрички, Адрієнни — його дев’ятнадцятої дитини…

Так, Габрієль Шанель виявляється старшою за свою тітку, яка згодом стане її найкращою подругою…

Отримавши від Деволів 5 тисяч франків, Альбер, який досі мріє покращити своє становище, хоче придбати торгівельно-промислове підприємство на півдні країни, у департаменті Тарн і Гаронна, а конкретніше — у Монтобані{16}. Спершу він замовляє друк комерційних векселів, де, поруч з його прізвищем та майбутньою адресою (площа Дюмарше, 4), вказано предмет його майбутньої діяльності: «Усі види трикотажних виробів та білизна». Однак це стане лише ще однією нездійсненною мрією: це підприємство так і не буде засновано і все наштовхує на думку про те, що маленький капітал Альбера розтанув, як сніг на сонці, розтриньканий на невдалі спекуляції та випадкових жінок…

Нарешті, за кілька місяців після весілля, у вересні 1885 року, Альбер вирішує поїхати з Курп’єра. Може, він думає, що під наглядом Деволів і Шардонів у нього будуть зв’язані руки? Чи причиною такого рішення є лише комерційні міркування? Ми цього не знаємо. Хай там як, він вирішує знайти якесь невелике містечко, яке слугуватиме йому базою, звідки він роз’їжджатиме навколишніми територіями. Спочатку він сам відвідує декілька міст, розташованих на південь від Клермон-Феррана,— Шампей, Вейр, Вік-ле-Конт, Сен-Жермен-Лемброн. Жодне з них йому не підходить. Нарешті цей волоцюга вирішує зупинитися в Іссуарі, субпрефектурі Пюї-де-Дом, що за 35 кілометрів від столиці департаменту Овернь. Старе місто помережане вузенькими темними вуличкамии, на яких розташовано багато будинків XVI століття. Проте це містечко активне; суботніми ранками в ньому вирує життя і це дає Альберові надію, що тут його справи йтимуть успішно. Це те, що йому потрібно. Його кошти дозволяють йому орендувати лише старі халупи, позбавлені елементарного комфорту. Вони розташовані за межами міста за круглим бульваром, збудованим на місці колишніх стін міської фортеці. Він житиме в двох таких халупах. Друга — та, в якій він житиме довше,— розташована на вулиці Мулен-Шар’є, у досить злиденному кварталі, уздовж річки Куз-де-Павен, забрудненої відходами. Там декілька млинів живлять енергією вбогі маленькі майстерні, зокрема дубильні цехи, що фарбують річкові води в огидний іржавий колір і поширюють нудотний запах.

Якщо не враховувати цю зміну оточення, життя подружжя Шанель під час цих переїздів не змінюється. Альбер — такий самий авантюрист — з однаковим апетитом накидається на вино, їжу, азартні ігри та жінок. Такий спосіб життя, хоч він і дещо заважає його справам, принаймні забезпечує йому, коли він не вдома, постійний гарний настрій та життєрадісність, яку так цінують його колеги. Єдине, що псує його настрій,— повернення додому. Жанна вже давно йому не подобається. Звісно, йому небайдуже те, як тепло вона його зустрічає, так само, як небайдужі і личка їхніх двох донечок — Юлії та Габрієль. Але минає два-три дні та йому знову кортить поїхати з дому. До того ж, його професія торговця забезпечує йому чудове виправдання: йому треба поїхати до Лімузена, Юсселя, Меймака, Бюга, Еглетона… Потрібно годувати дітей,— пояснює він Жанні, яка, не маючи вибору, змушена робити вигляд, що вірить йому… І незабаром він, поспіхом поцілувавши дружину, застрибує у свою бричку і підганяє коня. Він дихає на повні груди. Перед ним знову дорога, свобода, і він насвистує популярну мелодію, в той час як Жанна, стоячи на порозі, дивиться, як його бричка зникає за поворотом…

Тривалі періоди відсутності вдома не заважають Альберу слідувати християнській традиції народжувати багато дітей. 15 березня 1885 року на світ з’являється третя дитина — син на ім’я Альфонс; потім, у 1887 році, четверта — дочка Антуанетта…

Саме після її народження Альбер вирішує повернутися до Курп’єра. Рішення здається несподіваним, але мотивів для нього вистачає… Жанна дуже слабка, виснажена вагітностями, що йшли одна за одною, і страждає від сильних приступів астми. Їй буде корисний клімат сільської місцевості. Більше того, стикнувшись із фінансовими труднощами, Альбер, маючи безкоштовне житло у Курп’єрі, зможе суттєво економити. Зрештою, його менше мучитимуть докори сумління через свою постійну відсутність, якщо він знатиме, що його молода дружина живе в рідних краях, у колі своєї родини. Він сподівається, що тепер їй не так кортітиме їздити разом із ним. Таке рішення його цілком улаштовує.

Але він не передбачив того, що Жанна, все ще закохана в нього, досі ревнує і боїться його втратити, і наполягатиме на своєму бажанні супроводжувати його в переїздах. Переконати її неможливо, і вона й надалі тремтітиме взимку в його бричці на засніжених дорогах Центрального масиву, тремтітиме від холодного вітру за прилавком на ринках у радіусі 50–100 кілометрів від дому.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Анрі Гідель — відомий французький письменник, критик, історик мистецтва, пристрасний шанувальник і знавець театру. В доробку цього плодовитого автора близько двох десятків романізованих біографій знаменитостей, зокрема, Пабло Пікассо, Жаклін Кеннеді, Жоржа Помпіду, Коко Шанель, Марії Кюрі, братів Гонкур, а також зірок французького театру — драматурга Жоржа Фейдо, актора і режисера Саша Гітрі, актриси Сари Бернар. Книги Анрі Гіделя перекладені чотирнадцятьма мовами, нагороджувалися національними і міжнародними преміями. У 1991 році їх автор став володарем Гран-прі Міжнародного союзу літературних критиків за всю сукупність своєї творчості.

Анрі Гідель отримав університетську освіту, має ступінь доктора в галузі філології, довгий час викладав у Орлеанському університеті, підготував видання повного зібрання творів видатного французького комедіографа Жоржа Фейдо і монографію про течії в моді XVIII–XIX століть. В останні роки, залишивши викладання, Анрі Гідель з головою поринув у літературну роботу. Він справжній парижанин — щоранку його можна бачити за столиком кафе «Флора» в Сен-Жермен-де-Пре, де письменник, озброївшись блокнотом і олівцем, працює над черговою біографією тієї чи іншої славетної особистості.

1 Овернь — історична провінція в центрі Франції (прим. пер.). Повернутися

2 Спальна шафа — ліжко, розміщене всередині меблів, які мають вигляд шафи. Може бути наполовину відкритим або закритим. Форма ліжка виникла в Західній Європі в пізньому Середньовіччі (прим. пер.). Повернутися

3 Французькою мовою Joseph Chanel (Жозеф Шанель) скорочується так само, як і Jésus Christ (Ісус Христос) (прим. пер.). Повернутися

4 У XIX столітті такі великі родини не були рідкістю. Так, французький політичний діяч Адольф Тьєр був дев’ятнадцятим сином свого батька. Повернутися

5 Дор — ріка, що на півночі впадає у Альє, неподалік від Віші, поблизу Шательдона. Повернутися

6 Сабо — черевики на дерев’яних підошвах або видовбані з дерева (у Франції та Бельгії) (прим. пер.). Повернутися

7 Закон, що дозволяє розлучення, приймуть лише два роки по тому. Повернутися

8 Реставрація Бурбонів — період в історії Франції між падінням Першої імперії імператора Наполеона І 6 квітня 1814 року і Липневою революцією 29 липня 1830 року, під час якого до влади в країні повернулися королі династії Бурбонів (прим. пер.). Повернутися

9 Стек — тонка палиця з ремінною петлею на кінці, що служить хлистом при верховій їзді (прим. пер). Повернутися

10 Цей будинок досі існує, і зараз у ньому розташований магазин посуду з вивіскою «Petit Limoges». Повернутися

11 Реєстр цивільних станів, запис № 212, 1883 рік, мерія Сомюра. Повернутися

12 Муніципальний архів Курп’єра, реєстр зміни місця проживання. Повернутися

13 Муніципальний архів. Повернутися

14 Записки пана Жюля Жозефа Фейона, нотаріуса у Курп’єрі, 5е–3–1824. Довідка щодо контракту Деволь-Шанель. Повернутися

15 Реєстр цивільних станів Курп’єра, рік 1884, запис № 29. Повернутися

16 Муніципальний архів Курп’єра. Повернутися

17 Розташований на вулиці Мінім (нині вулиця Віктор-Шармела) і куплений у 1880 році. Зараз вулиця носить ім’я Коко Шанель. Повернутися

18 Ця авеню веде на периферію міста, на південний схід, і виходить на дорогу, що веде до Колонж-ля-Руж та до Тюренна. Повернутися

19 Разом з кравцем на ім’я Антуан Вердьє. Реєстр цивільних станів Брива, запис від 16 лютого 1895 року. Повернутися

20 Трансепт — поперечний неф у базилікальних і хрестоподібних храмах, що перетинає під прямим кутом основну поздовжню наву і виступає кінцями із загальної маси споруди. Ці виступи називаються раменами трансепта (прим. пер.). Повернутися

21 Рака — ящик з мощами святих, зазвичай, але не обов’язково у формі домовини. Часто рака являє собою витвір мистецтва — прикрашається дорогоцінним камінням, виготовляється з благородних металів (прим. пер.). Повернутися

22 Оскільки монастир розташовувався далеко від водойм, цистерціанці проклали до нього канал від найближчої ріки Куару (прим. пер.). Повернутися

23 Рене де Пон-Жест (1830–1904) — відставний офіцер, романіст, журналіст газети «Фігаро». Дід актора та режисера Саша Гітрі. Повернутися

24 Справжнє ім’я — Емілі-Марі Бушо, народилася у 1877 році,— відома співачка тієї епохи. Мала талію 42 см. Вона здобула славу, зігравши роль Клодіни (героїні з п’єси Віллі 1906 року «Клодіна у школі», за сюжетом однойменного роману). Повернутися

25 Sainte Marie (фр.) — Свята Марія (прим. пер.). Повернутися

26 Прекрасна епоха (фр. Belle Époque) — умовне позначення періоду європейської історії між 1890 і 1914 роками (прим. пер.). Повернутися

27 Це слово не має відповідника в українській мові (прим. пер.). Повернутися

28 Літня жінка в Іспанії і деяких інших країнах, яка стежить за поведінкою, моральністю молодої жінки-дворянки (прим. пер.). Повернутися

29 Порода великих коней-ваговозів, виведена у Франції в провінції Перш, а також кінь такої породи (прим. пер.). Повернутися

30 Паризькі таксі, реквізовані французькою армією під час першої битви на Марні, 6–7 вересня 1914 року, для транспортування піхотинців, відправлених як підкріплення з Парижа на поле бою (прим. пер.). Повернутися

31 Департамент на півночі Франції (прим. пер.). Повернутися

32 Royallieu (фр.) — дослівний переклад: «Королівське місце» (прим. пер.). Повернутися

33 Від імені Франсуа Мансара — французького архітектора XVII століття, представника французького бароко (прим. пер.). Повернутися

34 Ганна, Ґанна — муніципалітет у Франції, у регіоні Овернь, департамент Альє (прим. пер.). Повернутися

35 Альпака — південноамериканська свійська тварина з родини лам з високоякісною шерстю; легка тканина, що виробляється з шерсті цієї тварини (прим. пер.). Повернутися

36 Шевйот — сорт м’якої, легкої, трохи ворсистої шерстяної або напівшерстяної тканини (прим. пер.). Повернутися

37 Тильбюрі — старовинний легкий відкритий двоколісний екіпаж (прим. пер.). Повернутися

38 У п’єсі «Дама від “Максима”» (1899 р.) Жоржа Фейдо фігурує персонаж — молодий наївний герцог Вальмонт, що піддався чарам дівчиська на ім’я Креветта. Для тогочасної публіки натяк був цілком прозорий. Повернутися

39 Султан — оздоба з пучка пір’я або кінського волосу на головних уборах (прим. пер.). Повернутися

40 Сучасна авеню Фош. Повернутися

41 Довга сукня з сукна, вкорочена з одного боку і застібнута до верху. Їх носять із головними уборами, які далі згадує Габрієль. Повернутися

42 Студбук (англ. Studbook) — загальний генеалогічний реєстр чистокровних коней, що, як відомо, починаючи з кінця XVII століття, усі походять від трьох жеребців східних порід, вирощених в Англії. Повернутися

43 Канотьє — французький солом’яний капелюх жорсткої форми з циліндричною тулією і прямими крисами (прим. пер.). Повернутися

44 Балет, поставлений 18 травня 1917 року у театрі Шателе російським балетом Дягілєва, перша сюрреалістична вистава. Сценарій Жана Кокто, музика Еріка Саті, декорації та костюми Пабло Пікассо. Повернутися

45 Сорт вина (прим. пер.). Повернутися

46 Paul Morand. L’Allure de Chanel, 1976. Повернутися

47 Кароліна Ребу — видатний модельєр капелюхів XIX століття (прим. пер.). Повернутися

48 Модистка — майстриня з виготовлення жіночих капелюхів (прим. пер.). Повернутися

49 На поверхню певного предмета інтер’єру наноситься до двохсот шарів лаку, після чого по лаку вручну наноситься художня різьба (прим. пер.). Повернутися

50 Ці меблі і зараз можна побачити в її квартирі на вулиці Камбон. Повернутися

51 Поль Моран, цитований твір. Повернутися

52 Поль Моран, цитований твір. Повернутися

53 Справжнє ім’я — Габрієль Сігріст-Моббер (1886–1979). Після того як її помітили Гітрі та Кокто, вона прославилась у кіно та театрі. Повернутися

54 Ісідора Дункан (1877–1927) — американська танцівниця, чиї пошуки та імпровізації вчинили революцію в класичному балеті. Повернутися

55 За романом Гі де Мопассана, виданим у 1885 році. Повернутися

56 Жак Дусе — французький модельєр, колекціонер і меценат (прим. пер.). Повернутися

57 Жорж Клемансо — французький політичний і державний діяч, двічі прем’єр-міністр Франції (прим. пер.). Повернутися

58 Даймлер (Daimler) — з 1896 року британська автомобільна марка, що спеціалізується на випуску ексклюзивних і представницьких автомобілів (прим. пер.). Повернутися

59 Генін — складний жіночий головний убір на каркасі з китового вуса, металу, накрохмаленого полотна чи твердого паперу, що був поширеним у XV столітті в період «бургундської моди» і був улюбленим головним убором знаті (прим. пер.). Повернутися

60 Portraits-Souvenir, Grasset, 1935. Повернутися

61 Справжнє ім’я Жорж Гурса, народився у Періге у 1863, помер у Парижі у 1934. Повернутися

62 Сер Джон Френч (1852–1925), граф Іпрський, прославився під час Трансваальської війни. Маршал з 1913 року, він став головою британського експедиційного корпусу, відправленого до Франції у 1914 році. Повернутися

63 Lewis et Irène, Grasset, 1924. Повернутися

64 Жанрист — художник, що створює картини на побутові теми (прим. пер.) Повернутися

65 Газ — тонка, напівпрозора тканина з вільним відкритим переплетінням волокон (прим. пер.). Повернутися

66 Виготовлення капелюхів для неї тепер лише другорядна діяльність. Повернутися

67 В інтерв’ю 1916 року Фейдо висловлює своє задоволення з приводу зникнення завужених спідниць: «З колишньою модою було неможливо йти за жінкою по вулиці. Три кроки — і ви її обігнали, тоді як зараз…» (H. Gidel, Feydeau, Flammarion, 1991). Повернутися

68 Держави світу, що билися проти Центральних країн у Першій світовій війні. Основний кістяк цих держав становили члени військового союзу Антанта, до якого входили Французька республіка, Британська та Російська імперії (прим. пер.). Повернутися

69 Джентрі (англ. gentry) — англійське дрібнопомісне дворянство (прим. пер.). Повернутися

70 Arthur Gold, Robert Fizdale, Misia, la vie de Misia Sert, Gallimard, 1981; Misia par Misia, Gallimard, 1952. Повернутися

71 Марі Жанна Бекю, по чоловікові графиня дю Баррі — офіційна фаворитка французького короля Людовика XV (прим. пер.). Повернутися

72 Габрієль Форе — французький композитор та педагог (прим. пер.). Повернутися

73 Джованні Баттіста Тьєполо (1696–1770) — італійський художник, один з найпримітніших майстрів італійського рококо. Повернутися

74 Вони переїхали з авеню Габрієль у 1914 році. Повернутися

75 Janet Wallach, Chanel : Her style and her life, Doubleday, New York, 1998. Повернутися

76 Georges Bernstein-Gruber, Gilbert Maurin, Bernstein le magnifique, J.-C. Lattès, 1988. Повернутися

77 Georges Bernstein-Gruber, Gilbert Maurin, Bernstein le magnifique, J.-C. Lattès, 1988. Повернутися

78 Arthur Gold, Robert Fizdale, Misia, la vie de Misia Sert, Gallimard, 1981; Misia par Misia, Gallimard, 1952. Повернутися

79 Chanel secrète, Robert Laffont, 1971. Повернутися

80 «Севенський секрет Коко Шанель» (фр. Un Secret cévenol de Coco Chanel) з каталогу Севенського музею у Ле-Вігані, департамент Гар — книга, в якій містяться цінні відомості про родину Шанель. Повернутися

81 Жозеф Леклерк буде працювати на Габрієль до 1934 року. Повернутися

82 Edmonde Charles-Roux, L’Irrégulière ou Mon itinéraire Chanel, Paris, Grasset, 1974. Повернутися

83 Сабайон — солодкий крем; мараскін — сорт вишневого лікеру (прим. пер.). Повернутися

84 PaulMorand, L’Allure de Chanel. Повернутися

85 Леонід Мясін — російський (в еміграції) хореограф і балетний танцівник, кіноактор; автор понад 70 балетних постановок (прим. пер.). Повернутися

86 На сьогодні це 1500000 франків. Повернутися

87 Arthur Gold et Robert Fizdale, Misia, la vie de Misia Sert; Misia par Misia. Повернутися

88 Союзка — передня частина заготівки взуття або шкіряна нашивка на носок і підйом взуття (прим. пер.). Повернутися

89 Paul Morand, L’Allure de Chanel. Повернутися

90 Мідінетка (застар.) — молода паризька кравчиня; (перен. застар.) — наївна дівиця, простушка (прим. пер.). Повернутися

91 Henry Gidel, Cocteau, Flammarion, 1998. Повернутися

92 Arthur Gold et Robert Fizdale, Misia, la vie de Misia Sert; Misia par Misia. Повернутися

93 Опівнічне сонце — сонце, що перебуває над горизонтом опівночі в широтах більше 63°30´ у Північній півкулі з середини травня до кінця липня та в Південній півкулі — з середини листопада до кінця січня (прим. пер.). Повернутися

94 Ідеться про Альфреда Мюссе (прим. пер.). Повернутися

95 Coco — знову натяк на дві «С» (прим. пер.). Повернутися

96 Фр. Bourjois (прим. пер.). Повернутися

97 Після своєї смерті Габрієль, за даними журналу «Таймс» (від 25 січня 1971 року), залишить 15 мільйонів тодішніх доларів, що на сьогодні становить приблизно 260 мільйонів франків. Повернутися

98 Сад бароко, також Регулярний сад, Французький сад — тип парку, що виник у Західній Європі наприкінці XVI ст. Він успадкував симетричне планування садів доби Відродження вздовж головної вісі при підкоренні всіх частин ансамблю єдиному художньому задуму (прим. пер.). Повернутися

99 Колір сигар, наближений до світло-коричневого (прим. пер.). Повернутися

100 Французька шістка (фр. Les Six) — творча група шести французьких композиторів, об’єднаних новаторським підходом до музики. До складу групи входили: Жорж Орік, Луї Дюре, Артур Онеґґер, Даріус Мійо, Франсіс Пуленк та Жермен Тайфер (прим. пер.). Повернутися

101 Бато-Лавуар — знаменитий паризький гуртожиток на Монмартрі, в якому на початку ХХ століття мешкало багато видатних художників (прим. пер.). Повернутися

102 Він хворів на астму (прим. пер.). Повернутися

103 La Décade de l’illusion, Gallimard, 1950. Повернутися

104 Есе Андре Жіда у формі діалога (прим. пер.). Повернутися

105 Поетична оповідь Жана Кокто (прим. пер.). Повернутися

106 Справжнє ім’я Антак, народився у Польщі, створив стрижку «під хлопчика» та разом з Еженом Шулером винайшов відтінкові шампуні (прим. пер.). Повернутися

107 Див. «Вог», американське видання 1926. Повернутися

108 Див. Paul Poiret, En habillant l’époque, Grasset, 1974. Повернутися

109 Колона Морріса — вулична колона циліндричної форми для вивішування рекламних афіш, названа на честь паризького друкаря Габрієля Морріса (прим. пер.). Повернутися

110 Жак Оффенбах — французький композитор, один із засновників класичної оперети. Повернутися

111 Кур’єрський поїзд — пасажирський швидкісний поїзд (прим. пер.). Повернутися

112 «Жуан-ле-Пен, Жуан-ле-Пен, чи хочеш ти лишитися у чоловічому роді?» (прим. пер.). Повернутися

113 Герої роману Марселя Пруста «У пошуках втраченого часу» (прим. пер.). Повернутися

114 Який стане театром Еберто. Повернутися

115 Приблизно 90 тисяч франків на сьогодні. Повернутися

116 Чепрак — суконне чи оксамитове покривало під сідло чи пітник (прим. пер.). Повернутися

117 Фр. Grosveneur — товстий мисливець (прим. пер.). Повернутися

118 Пояс (у геральдиці) — смуга на щиті, що йде від верхньої лівої до нижньої правої частини герба (прим. пер.). Повернутися

119 Bend’or — золотий пояс (прим. пер.). Повернутися

120 Це судно жодним чином не пов’язане з однойменним чайним кліпером. Повернутися

121 Канцлер скарбниці Великої Британії — офіційне найменування міністерської посади в Кабінеті Уряду Великої Британії — особа, відповідальна за всі економічні й фінансові питання, а також за контроль Скарбниці Її Величності (прим. пер.). Повернутися

122 В якій Британська імперія воювала проти бурських республік Південної Африки — у війні, що тривала з 1899 до 1902 рік. Повернутися

123 «Демон полудня» — схильність до подружніх зрад, що трапляється переважно у чоловіків у віці сорока-п’ятдесяти років (прим. пер.). Повернутися

124 Arthur Gold et Robert Fizdale, Misia, la vie de Misia Sert; Misia par Misia. Повернутися

125 Патіо — відкритий внутрішній дворик житлового будинку чи палацу, часто обнесений високою огорожею (часто зеленою з дерев або кущів) або високим муром (прим. пер.). Повернутися

126 За P. Galante, Les Années Chanel, Paris, Mercure de France, 1972. На сьогоднішній день це 5 мільйонів 400 тисяч франків та 18 мільйонів франків відповідно. Повернутися

127 «Mors» — французька компанія-виробник автомобілів та моторолерів, що існувала від 1895 до 1943 року (прим. пер.). Повернутися

128 Максін Еліот — американська акторка (прим. пер.). Повернутися

129 Бакара — популярна азартна карткова гра (прим. пер.). Повернутися

130 In my Fashion, David McKay, 1960. Повернутися

131 «Спортінг» — концертний зал (прим. пер.). Повернутися

132 Edmonde Charles-Roux, L’Irrégulière ou Mon itinéraire Chanel. Повернутися

133 Катари — назва, яку теологи Римо-католицької церкви дали християнському релігійному рухові доби Середньовіччя (ХІ–XIV ст.), організованому у церковні спільноти і поширеному в деяких країнах та регіонах Західної Європи (прим. пер.). Повернутися

134 Епікуреєць (перен.) — людина, що прагне уникати незадоволення та страждання (прим. пер.). Повернутися

135 Американська кіностудія, заснована у 1919 році (прим. пер.). Повернутися

136 На сьогоднішній день 170 тисяч франків, і так упродовж декількох місяців. Повернутися

137 Alice Halicka, Hier (Souvenirs), Éditions du Pavois. Повернутися

138 «Анрі де Борньоль» — найстаріше похоронне бюро у Франції, засноване у 1820 році Анрі-Жозефом де Борньолем (прим. пер.). Повернутися

139 Patrick Mauriès, Les Bijoux de Chanel, Thames and Hudson, 1993; François Baudot, Chanel, joaillerie, Éditions Assouline, 1998. Повернутися

140 De Beers («Де Бірс») — найбільша у світі алмазовидобувна компанія (прим. пер.). Повернутися

141 Боз-ар — одна з назв архітектури пізнього історизму у Франції та деяких інших країнах (прим. пер.). Повернутися

142 Ця ідея була перейнята в наш час, але в різних формах, асоціаціями противників садових гномів. Повернутися

143 Дюбонне — французький аперитив на основі кріпленого вина (прим. пер.). Повернутися

144 Слоган обігрує співзвучність французького слова «bon» — «смачний», та назви аперитиву «Dubonnet». Українською мовою слоган перекладається так: «сма… смачно, Дюбонне…» (прим. пер.). Повернутися

145 Торпедо — розповсюджений до 1930-х років тип автомобільного кузова (прим. пер.). Повернутися

146 Claude Baillen, Chanel solitaire, Gallimard, 1971. Повернутися

147 Про цю угоду домовлявся Етьєн Бальсан, якому належав сусідній замок — Думі. Повернутися

148 Мається на увазі масова втеча населення Бельгії, Голландії, Люксембургу та Франції у травні-червні 1940 року, коли німецька армія в ході Французької кампанії захопила Бельгію, Голландію та північну частину Франції (прим. пер.). Повернутися

149 L’Allure de Chanel. Повернутися

150 Ця квартира, яку згодом сфотографував Робер Дуано, була благоговійно збережена з усіма меблями та декором. Повернутися

151 Жирандоль — настільний світильник для кількох свічок, розташованих навколо центральної осі (прим. пер.). Повернутися

152 «Золота легенда» (латин. Legenda Aurea) — збірка християнських легенд і цікавих житій святих (агіографій) Якова Ворагінського, що стала бестселером пізнього Середньовіччя (прим. пер.). Повернутися

153 Кабінет — шафка з відділеннями для зберігання цінних предметів (прим. пер.). Повернутися

154 Каріатиди — вертикальні підпори, що мають вигляд жіночих постатей (прим. пер.). Повернутися

155 Карткова гра (прим. пер.). Повернутися

156 Prisons et Paradis, Ferenczi, 1932. Повернутися

157 Міжнародна логістична компанія, відома здебільшого своїми фірмовими потягами (прим. пер.). Повернутися

158 З однойменної п’єси Жана Кокто (прим. пер.). Повернутися

159 З точки зору астрономії астрономічне літо у Північній півкулі — період між червневим сонцестоянням та вересневим рівноденням — триває від 21 (20) червня до 23 (22) вересня (прим. пер.). Повернутися

160 Тартана — невелике однопалубне трищоглове судно (прим. пер.). Повернутися

161 Інтерв’ю від 22 липня 1999 року з дизайнером взуття Раймоном Массаро, на вулиці дю Пе у Парижі. Повернутися

162 Prisons et Paradis, Ferenczi, 1932. Повернутися

163 Преціозна література (від фр. précieux — дорогоцінний; витончений, манірний) — аристократичний напрям у французькій літературі бароко XVII століття (прим. пер.). Повернутися

164 Антресоль — верхній напівповерх, вбудований в об’єм основного поверху в садибах XVIII століття і першої половини XIX століття. Як правило, має низьку стелю (прим. пер.). Повернутися

165 Лукіно Вісконті — італійський режисер театру та кіно (прим. пер.). Повернутися

166 Ґібеліни — політичне угруповання в Італії XII–XV століть, прихильне до німецьких імператорів і аристократичної форми правління. Противники гвельфів, що боролися проти намагань імператорів Священної Римської імперії утвердитися на Апеннінському півострові, підтримували Папу Римського і прагнули республіканського ладу (прим. пер.). Повернутися

167 Турнюр — модна у 1870–90-х роках частина жіночого одягу, яка підкладалася під сукню нижче талії ззаду для надання фігурі пишності (прим. пер.). Повернутися

168 Угода між Великою Британією, Францією, Німеччиною та Італією, згідно з якою Судетська область Чехословацької Республіки була передана Третьому Рейху (прим. пер.). Повернутися

169 Ці протигази почали розповсюджувати серед населення великих міст починаючи з зими 1938–1939 рр. Іронія долі: Франція замовляла їх переважно у Чехословаччини… Повернутися

170 Про цей період і про Кокто див. Henry Gidel, Cocteau, Flammarion, Coll. Grandes Biographies, 1998. Повернутися

171 Фр. «marraines de guerre»; вираз, що позначає жінок або молодих дівчат, які вели листування з солдатами-фронтовиками під час Першої та Другої світових війн, з метою підтримати їх морально та психологічно (прим. пер.). Повернутися

172 Луїза де Вільморен — французька письменниця, хазяйка літературного салону (прим. пер.). Повернутися

173 Лист процитував Edmonde Charles-Roux, op. cit. Повернутися

174 Лист опубліковано у виданні Un secret cévenol de Coco Chanel, видання Севеннського музею у Ле-Вігані, департамент Гар. Повернутися

175 Marcel Haedrich, Coco Chanel, Pierre Belfond, 1971. Повернутися

176 Arthur Gold et Robert Fizdale, Misia, la vie de Misia Sert, Gallimard, 1981, et Misia par Misia, Gallimard, 1952. Повернутися

177 Рулада — віртуозний пасаж у співі (прим. пер.). Повернутися

178 Насправді у січні 1941 року Габрієль уже 57 років. Але вона приховувала це від Мізії. Повернутися

179 «Щоденник» (Gallimard, 1989), запис від березня 1942 року. Повернутися

180 Пізніше він, напевно, жив на вулиці Люніверсіте, 150, а потім на вулиці Перголез, 64. Повернутися

181 Про Гітрі та його позицію під час Окупації див. Henry Gidel, LesDeux Guitry (coll. Grandes Biographies), Flammarion, 1995. Повернутися

182 Декілька мільйонів тодішніх доларів (cf. Galante, Les Années Chanel). Повернутися

183 Guy Pedroncini, Les Négociations secrètes pendant la guerre, Flammarion. Повернутися

184 Тим не менш, він був засуджений Нюрнберзьким трибуналом до пожиттєвого ув’язнення, уникнувши повішення лише через свій психічний стан… Повернутися

185 Абвер — орган армійської розвідки та контррозвідки Німеччини у 1928–1945 рр. Повернутися

186 Див. його спогади, видані під назвою The Labyrinth, New York, Harper and Bros. Повернутися

187 Lord Moran, Vingt-cinq ans aux côtés de Churchill, 1940–1965, R. Laffont. Повернутися

188 Pierre Galante, Les Années Chanel. Повернутися

189 Доповідь зберігається у військових архівах у Коледж-Парку, штат Меріленд, США. Повернутися

190 Однак зазначимо, що Мадлен Віоне зачинила двері свого модного будинку у  940 році. Повернутися

191 Les Forces françaises de l’intérieur — «Французькі внутрішні війська» (прим. пер.). Повернутися

192 Michel Déon, Bagages pour Vancouver, La Table ronde, 1985. Повернутися

193 Інтерв’ю від 14 жовтня 1999 року. Повернутися

194 Бельведер (італ. belvedere, буквально «прекрасний вид») — окрема паркова споруда (альтанка) або впорядкований майданчик, розташований на підвищеній частині рельєфу, звідки відкриваються мальовничі краєвиди (прим. пер.). Повернутися

195 Антикліналь — складка шарів гірських порід, у центральній частині якої при перетині їх горизонтальною площиною розташовуються древніші за віком породи відносно її периферійних частин (прим. пер.). Повернутися

196 За тридцять років Поль Моран опублікує свої записи у книзі L’Allurede Chanel, Éditions Hermann, 1976. Повернутися

197 Див. Louise de Vilmorin, Mémoires de Coco, Le Promeneur (Gallimard). Повернутися

198 Див. Marie-France Pochna, Christian Dior, Flammarion. Повернутися

199 На сьогодні ця сума відповідає 17 мільйонам франків. Повернутися

200 Англ. New look — «новий вигляд» (прим. пер.). Повернутися

201 Michel Déon, Bagages pour Vancouver. Повернутися

202 Натяк на героїню роману М. Пруста (прим. пер.). Повернутися

203 Соборування — релігійний обряд помазання єлеєм тіла тяжкохворого чи вмираючого (прим. пер.). Повернутися

204 Вона також звертається — але їхня співпраця швидко скінчиться — до Андре Френо, з яким вона працювала у жовтні 1951 року у «Ла Паузі». Повернутися

205 Інтерв’ю з мадам Ліжур від 5 вересня 1999 року. Повернутися

206 Le Passé défini, 1953, tome II. Повернутися

207 In my Fashion, David McKay Company, New York, 1960. Повернутися

208 Pierre Galante, ibid. Повернутися

209 Натяк на «сукню-мішок» абсолютно прямої форми, що були дуже популярні у 1957 році. Повернутися

210 Інтерв’ю від 15 червня 1999 року. Повернутися

211 Інтерв’ю від 15 червня 1999 року. Повернутися

212 Інтерв’ю від 22 липня 1999 року. Повернутися

213 Приміщення на п’ятому поверсі, де розробляються моделі. Повернутися

214 Одна з найзаможніших спадкоємиць епохи. Повернутися

215 Зараз він стоїть у їдальні на вулиці Камбон. Повернутися

216 Цим словом позначають як приміщення, де перевдягаються манекенниці будинку моди, так і сам колектив. Повернутися

217 Інтерв’ю з автором від 18 червня 1999 року. Повернутися

218 Mannequin haute couture, Robert Laffont, 1977. Повернутися

219 Французька нова хвиля (фр. Nouvelle Vague) — термін, що вживається для визначення напрямку у кінематографі Франції 50–60-х років XX століття, започаткованого під впливом італійського неореалізму та класичного голівудського кіно, і характеризується різким відходом від пануючого в той час стилю зйомки та передбачуваного розвитку подій на екрані (прим. пер.). Повернутися

220 Котрий люб’язно погодився багато розповісти нам про це, а також надав багато неопублікованих записів про свою клієнтку, яка стала його близькою подругою. Повернутися

221 Фр. Coco, Gabrielle (прим. пер.). Повернутися

222 Chazot Jacques, Stock, 1975. Повернутися

223 Інтерв’ю з автором від 17 червня 1999 року. Жак Клемент — візажист моди, а згодом кіно; серед його клієнток були Ліз Тейлор, Софі Лорен, Катрін Денев… Повернутися