© Видавництво "НК-Богдан"

www.bohdan-books.com

ISBN 978-966-10-7844-3

Сер томас мелорі
Смерть Артура
Графіка обрі бердслея

«Смерть Артура» Томаса Мелорі:
роман і навколо нього

(декілька слів від перекладача)

У 1485 році в історії Англії сталися дві визначні події. У битві біля Босворта зазнав поразки і був убитий Річард ІІІ, останній король з династії Йорків. Сьогодні дослідники погоджуються: Шекспір (чи той, хто писав під іменем актора Шекспіра) у своїй знаменитій трагедії зобразив його чудовиськом без достатніх на те підстав — Річард не був ані милосерднішим, ані кривавішим від своїх наступників чи попередників. А ось його історична доба таки була надзвичайно кривава. Три десятиліття війни між прибічниками Ланкастерів та Йорків, що точилася від 1455 року і закінчилася встановленням влади Тюдорів (саме на догоду Єлизаветі Тюдор, як вважають, і зробив Шекспір з Річарда ІІІ маніакального вбивцю), в насильницький спосіб забрали життя в кожного четвертого підданця Англійського королівства і призвели до тотального винищення майже сотні найвпливовіших аристократичних родин.

Того ж 1485 року в першій англійській друкарні, що діяла на той час уже дев’ять років у Вестмінстерському притулку, першодрукар Вільям Кекстон надрукував грубезну книгу під французькою назвою «La Morte d’Arthur» — «Смерть Артура». Автор, Томас Мелорі, виклав у ній тодішньою англійською мовою всі найголовніші лицарські легенди й оповіді, що вже кілька століть широко побутували не тільки в Британії, а й в усій середньовічній Європі.

Мелорі жив при самісінькому несміливому світанку англійського ренесансу (доба Відродження наставала в Англії значно пізніше й повільніше, аніж в Італії, а Середньовіччя трималося в різних своїх проявах міцніше й довше). Він сам ще був свідком лицарських турнірів, виховувався на переказах і нормах лицарської доби і неабияк пишався власним титулом лицаря. Але сама ця доба, розквіт якої в Європі припав на ХІ–ХІІІ століття, за часів Мелорі вже стрімко відходила в минуле.

Коротко нагадаю про загальновідомі, але важливі для розуміння всього подальшого речі. Лицарство виникло у Франкському королівстві більш-менш у часовому проміжку від Карла Мартела, який у 732 році зупинив наступ арабів на Європу, й до його онука Карла Великого (який на Різдво 800 року прийняв від Папи Лева ІІI корону римського імператора). Тоді на місце анархічного пішого народного ополчення прийшло згуртоване й грізне військо кінних васалів, які отримували свої феоди від короля. Власне, і французьке слово chevalier, й італійське cavaliere, і німецьке ritter (яке через польське rycerz і народило нашого «лицаря») первісно означало те саме: «кінний воїн». Лицарська доба виробила свій спосіб життя, свої правила виховання й поведінки, свої етичні норми, серед яких на вищих щаблях стояли вірність Богові, сюзеренові й Дамі, та свою літературу, підсумковим текстом якої й виявився роман Мелорі.

Ця «лицарська цивілізація» охоплювала майже всю середньовічну християнську Європу. Майже — бо наші предки виявилися на межі цієї цивілізації зі Сходом. Прийнята в нас за Княжої доби удільна система тримання земель відрізнялася від класичної феодальної. Відтак і двір Володимира Святославовича виявився не подібним до двору Карла Великого: він не народив свого «ідеального васала» Роланда, натомість дав життя билинним «богатирям» (яких у реальному житті, очевидно, заступали дружинники-варяги).

А двір «тестя європейських королів» Ярослава Володимировича порівнювати з двором його сучасників-Капетингів взагалі не випадає: тодішній Париж виглядав супроти Києва глухою провінцією, а домен французьких королів охоплював лише порівняно невелику область навколо Парижа, в сотні разів поступаючись за площею неозорим володінням київських «каганів».

Як стверджує відомий історик східноєвропейського середньовіччя Олександр Головко, літописці донесли до нас єдину згадку про висвячення на лицарів у Княжій Русі. Вона стосується подій осені 1149 — зими 1150 року, коли на допомогу князю Волинському Ізяславові Мстиславовичу, який боровся за київський стіл із Юрієм Довгоруким, прийшли краківський князь Болеслав Кучерявий і сандомирський князь Генріх. Коли об’єднане русько-польсько-угорське військо перебувало в Луцьку, за свідченням Іпатіївського літопису, «тут Болеслав опоясав мечем багатьох боярських синів». Чи здійснювали таке посвячення не лише прибульці, а й місцеві князі, і настільки унікальним було те, що відбулося в Луцьку, з огляду на прийняті тоді в нас практики — наразі невідомо і ледве чи буде колись із певністю встановлено.

Натомість панорама Луцька під час ініційованого великим князем Вітовтом з’їзду європейських монархів у січні 1429 року (Мелорі тоді був підлітком) цілком нагадала б нам усі візуальні стереотипи лицарської доби: там на тлі високих мурів замку Любарта ми побачили б блискучі лати німецького, польського, данського лицарства, що супроводжувало своїх володарів, уперемішку з багатим облаченням посланців Папи, пишними строями руських (староукраїнських) князів та екзотичними шатами московитів і татар.

Нагадаю про певні найважливіші реалії цієї доби, які потрібно розуміти, читаючи «Смерть Артура». Посвячення в лицарі в давні навіть для Мелорі віки появи лицарства зводилося до привселюдного вручення зброї, а лицарем в принципі міг зробитися будь-хто. Проте за доби розквіту лицарства ця церемонія вже набула виразно релігійного наповнення, їй передували нічне чування й служба Божа, зброю майбутнього лицаря почали освячувати на вівтарі, підкреслюючи тим обов’язок лицарства служити насамперед Богові. (Нагадаю — час найвищого піднесення лицарства був водночас і часом Хрестових походів за відвоювання Гробу Господнього від «невірних»). А відтак саму цю церемонію доречно стало називати вже не «посвяченням», а «висвяченням».

Висвяченню повинно було передувати навчання майбутнього лицаря (насамперед — бойових мистецтв, їзди верхи, плавання й полювання, яке вважалося другим за почесністю після війни способом проведення часу; але так само — й геральдики, бо під час битв і турнірів дуже важливо було розрізняти супротивників за гербами, а також і гри на музичних інструментах та співів — вони були потрібні для куртуазного служіння Дамі). Цей майбутній лицар мусив пройти службу пажа, а потім джури-зброєносця при вже повноправному лицареві.

Герої Мелорі вже поголовно вміють читати й писати — хоч насправді за раннього Середньовіччя це було переважно прерогативою кліриків. Відомо, що Карл Великий міг ставити свій підпис латиною, але хоч і протегував гурткові вчених монахів у себе при дворі, сам читати так і не навчився.

Головною лицарською чеснотою вважали повсякчасне примноження слави — на війні, а коли війни не було, то на спеціально влаштовуваних турнірах і просто на двобоях, де лицарі билися за будь-якої нагоди. Утворився цілий прошарок мандрованих лицарів, які подорожували в пошуках поєдинків із собі подібними та всіляких інших пригод, як-от прохань скривджених дів та вдовиць про оборону, та боротьби з чудовиськами й велетами (в існування яких люди Середньовіччя свято вірили). Нарешті, лицарі охоче розшукували й усілякі священні реліквії, найперше місце серед яких посідав таємничий Святий Ґрааль.

До кодексу лицарської честі належало незламно тримати дане слово, не нападати з засідки, не бити беззбройного й лежачого, обороняти слабких, не кривдити жінок, завжди віддавати перевагу смерті перед ганьбою. Годі й казати, що ці благородні приписи поводження з іншими стосувалися суто людей шляхетного стану — простолюдинів «за умовчуванням» дозволялося топтати конем, а з простолюдинками — безперешкодно задовольняти свою пристрасть...

Візуальним образом лицаря є воїн у важких латах. Лицарський обладунок часом важив до 40 кілограмів, і тому пересуватися в ньому пішки на далекі відстані навіть дужий воїн фізично не міг. Відтак лицар вирушав на війну лише на коні, ведучи за собою пажів, джур і служок, а також запасних коней. (Зазначмо: убивати коня під супротивником навіть у бою було з погляду лицарської етики річчю сумнівною, чеснотою навпаки вважали допомогти підвестися супротивникові, що впав на землю, а за потреби «позичити» йому й свого коня та спис).

Лицарський поєдинок зазвичай починався з того, що вершники щодуху налітали один на одного, намагаючись поцілити списами. Коли списи ламалися, бій продовжували мечами чи булавами. Коли вершники падали (і мали потому сили підвестися), то далі билися пішими. На турнірах використовували спеціальні затуплені списи й забороняли «прямі» удари мечем, які важче було відбити (дозволялося бити лише «з замахом») — тому переважна більшість учасників турніру й залишалися живими. Під час бою «на життя і смерть» таких обмежень не існувало.

Але сама ця тактика бою, попервах ефективна, а потім фатально застаріла, й призвела до занепаду лицарства. Ще за сто років до Мелорі, під час Столітньої війни, маневрові англійські піші лучники та арбалетники з верстви вільних «йоменів» здобули під проводом легендарного «Чорного Принца» рішучу перемогу над неповерткою французькою лицарською кіннотою біля Пуатьє (1356). Відтоді закуте у важкі лати лицарство втратило своє головне значення — непереможної збройної сили.

А з тим почала розвалюватися і вся лицарська система. Втім, окремі пережитки її проіснували ще довго, а чимало елементів лицарського кодексу честі успадкувало нове дворянство-шляхта, яке в XVI–XVII століттях влаштовувало поєдинки з будь-якої нагоди, що бодай якось, бодай трохи підважувала чиюсь честь (згадаймо про знамениті романи Александра Дюма-старшого з їхніми нескінченними дуелями!).

Таке «пізнє» лицарство існувало й на українських землях: за адаптованими до місцевих умов лицарськими законами жила «руська» шляхта Київщини, Брацлавщини, Чернігівщини та Волині доби «до Богдана Хмельницького». Як «лицарську» спільноту сприймали самих себе й козаки — і запорожці, і «лейстровики». Остаточно це лицарство згасло в нас разом із знесенням Гетьманщини й Січі, щоб знову відродитися у віршах романтиків, і насамперед — Шевченка. Але то вже зовсім інша історія.

Для нас натомість важливо інше. Томас Мелорі жив тоді, коли лицарство вже втратило своє військове значення, коли мандровані лицарі вже зникли як клас, коли люди вже здебільшого не вірили в чудовиськ та велетів, але коли пам’ять про давні лицарські подвиги була ще живою, коли етичний кодекс лицаря вважали ще актуальним (хоч і не завжди дотримувалися його в своїй повсякденній поведінці), коли книжки про лицарів (ще рукописні — свою Біблію Йоганн Гутенберг надрукував лише 1455 року!) були головною лектурою тодішніх освічених людей.

Про Томаса Мелорі відомо відносно небагато. Він народився між 1414 та 1419 роком у шляхетній родині в Воррікширі. Його батько, сер Джон Мелорі, був у графстві мировим суддею та обирався від нього до палати громад. Ще до 1441 року Томаса Мелорі було висвячено на лицаря — й він робиться професійним вояком. Трошки пізніше він одружується з Елізабет Велш — і вона народжує йому сина Роберта. Принаймні двічі, в 1443 і в 1449 роках, Томас Мелорі був обраний до палати громад — вперше від свого графства, потім від містечка, яке контролював Гемфрі Стеффорд, герцог Бекінгем, один із вождів Ланкастерів.

У 1455 році розпочалася війна, яку вже в ХІХ столітті з легкої руки Вальтера Скотта називатимуть «Війною Червоної та Білої троянд», і Томас Мелорі бере в ній активну участь — спершу по боці Йорків, а потім по боці Ланкастерів. За звичаєм тогочасної англійської шляхти, Мелорі не гребував також участю і в суто кримінальних наскоках і грабунках.

Вперше в крадіжці його було звинувачено ще зовсім молодим, у 1433 році. У 1450-му йому інкримінували вже спробу вбивства із засідки самого герцога Бекінгема, а також численні наїзди, крадіжки і принаймні два зґвалтування (вчинки під будь-яким поглядом для лицаря абсолютно табуйовані). Наступного року він потрапляє до в’язниці (причому впливовий герцог до кінця життя робиться його смертельним ворогом), потому виходить звідти на початку 1452-го (можливо, підкупивши наглядачів), але менш ніж за два місяці знову потрапляє за ґрати.

Цього разу Мелорі проводить в ув’язненні довго, хоч кілька разів (але щоразу безуспішно) намагається відкупитися з допомогою впливових земляків. І лише на початку 1461 року він дістає від короля Генрі VI помилування й дозвіл повернутися до свого маєтку. Цим і був зумовлений його перехід до табору Ланкастерів, по боці яких він бере участь у кількох битвах.

Але тогочасна Фортуна була надто нестала — й не лише щодо звичайних лицарів. Уже в березні того ж року Генрі Ланкастера було скинуто й на трон сідає Едвард ІV Йорк. У 1468 році Мелорі звинувачують в участі в змові проти короля, і він знову потрапляє до знаменитої Ньюгейтської в’язниці в Лондоні.

Лише коли 3 жовтня 1470 року Ланкастери беруть короткочасний реванш і на трон на пів року знову повертається Генрі VI, Мелорі виходить із тюрми. Але вже в квітні наступного 1471 року Едвард IV повертає собі корону, розбивши в битві й убивши єдиного сина Генрі, Едварда Вестмінстерського, а самого Генрі кинувши до Тауера, де той гине за місяць від руки підісланих королем-Йорком убивць.

Майже напевно ця зміна влади означала б і великі неприємності для Томаса Мелорі. Але невдовзі по виході на волю (і ще до повернення на трон Йорків) він встигає померти власною смертю 14 березня 1471 року. Поховано його було на цвинтарі поруч із в’язницею, де він писав свій роман «Смерть Артура», який врешті-решт і обезсмертив його ім’я.

Мелорі гадано почав писати цей величезний текст ще близько 1460 року, наприкінці свого найтривалішого ув’язнення, що закінчилося наступного року королівським помилуванням. Перетворенню кримінального злочинця на письменника ми завдячуємо славетному мерові Лондона Річарду Віттінґтону (що пізніше зробиться героєм народних казок), який з філантропічних міркувань відкрив для в’язнів Ньюгейту доступ до книгозбірні в поблизькому монастирі францисканців. Гадають, що важливим чинником письменницького успіху Мелорі стало й те, що він зумів зберегти частину свого колишнього статку, а тому зміг влаштуватися в камері доволі, як на ті часи, комфортно, і там з головою поринути в рукописні книги створених численними попередниками лицарських романів. Завершив свою працю ув’язнений лицар у тюрмі між 4 березня 1469 року та 3 березня 1470 року — так засвідчив він сам в останніх реченнях останньої книги.

Результат компіляції Мелорі (де він інколи сумлінно переказував першоджерела, інколи — рішуче скорочував їх, а інколи, і що далі, то частіше — давав волю власній уяві) через чотирнадцять років по смерті лицаря-письменника й надрукував англійський продовжувач справи Ґутенберґа Вільям Кекстон, забезпечивши авторові статус одного з класиків англійської та світової літератури.

До Мелорі вже існувала неозора «артуріана», в якій оповідалося про різні подвиги самого легендарного володаря і його звитяжних лицарів Круглого Столу. В її основі лежали валлійські поеми, присвячені реальному вождеві кельтів-бриттів, який на межі V–VI століть очолив боротьбу проти англо-саксонського вторгнення і майже на пів століття затримав завоювання саксами основної частини Британії. Частина цих сюжетів знайшли відображення в знаменитому циклі валлійських середньовічних повістей «Мабіноґіон».

Про Артура в своїй «Історії бриттів» повідомляє валлійський історик Ненній, що жив на межі VIІІ–ІХ століть. Про нього у ХІІ столітті писав англійський клірик Джеффрі Монмутський у своїй Historia Regum Britanniae — «Історії королів Британії» — про яку вже в ХХ столітті Едмунд Чемберс сказав: «Жоден витвір уяви, за винятком “Енеїди”, не зробив більше для формування національної легенди». Справді, без цієї книги самосвідомість англійців, напевно, була б іншою, й інакшим виявився б і перебіг їхньої подальшої історії.

Адже у Джеффрі Монмутського Артур не лише відбиває напади саксів, а й перемагає римського імператора Луція Тиберія (якого насправді ніколи не існувало). Щоправда, вже з майже підкореної Італії Артур повинен повертатися додому: до нього дійшла звістка, що його небіж Мордред, якого він сам залишив урядувати замість себе, захопив не лише корону, а й заволодів королевою Ґвіневерою. Артур перемагає і вбиває Мордреда, але сам зазнає тяжкої рани і його доправляють лікуватися на легендарний острів Авалон. Про смерть Артура Джеффрі Монмутський не сповіщає нічого — відтак англійці ще через століття не лише пишалися своїм славним предком, який переміг загарбників-саксів і підкорив Римську імперію, а й сподівалися, що той досі десь переховується і чекає на свій час, щоб повернутися і знову правити Англією.

Згадані тексти Неннія і Джеффрі Монмутського створювалися з претензією на «науковість» (хоч, за звичаєм того часу, й вони сповнені фантастичних подробиць; а в поемі «Життя Мерліна» фантазію Джеффрі Монмутського вже нічого не стримувало, і він сам мусив пояснювати читачеві, чому Мерлін з його латинських віршів та з його ж таки латинської історії надто різні). Але невдовзі Артур з лицарями Круглого Столу переможно ступили по той бік Англійського каналу — і зробилися постатями європейського красного письменства.

Французові Кретьєну де Труа (творив теж у ХІІ столітті, але в його другій половині) належить цикл із п’яти лицарських романів, де ми вже зустрічаємо Ланселота (цю пізніше центральну постать Артурового циклу Джеффрі Монмутський взагалі не згадує ані словом), Трістана, Івейна, Парсеваля і таємничу чашу Святого Ґрааля, пошуками якої переймалося чи не все тогочасне лицарство.

У Ґраалі вбачали різне: чи то коштовну реліквію (камінь чи золото), чи то (найчастіше) — чашу, з якої Христос причащався на Таємній Вечері і яку було вивезено до Британії Йосипом Аріматейським разом із кількома краплями крові Спасителя. Вже в написаній на початку наступного ХІІІ століття великій поемі німця Вольфрама фон Ешенбаха «Парсіфаль» пошуки Ґрааля (він для поета — саме камінь) відбуваються переважно в духовно-містичній площині.

Нарешті, у 1230-х роках з’явилася епопея з п’яти французьких лицарських романів («Історія Ґрааля», «Мерлін», «Книга про Ланселота Озерного», «Пошуки Святого Ґрааля», «Смерть Артура»). Вона, разом із написаним через століття англійським романом у віршах «Сер Ґавейн та Зелений лицар» (у ній англійською альтернативою Ланселотові як протагоністові Артурових легенд став небіж короля сер Ґавейн із братами) та створеною десь тоді ж алітераційною англійською поемою «Смерть Артура», постали основними джерелами для компіляції Мелорі. (Художнє враження від старих англійських віршів посилювали не рими, а саме вигадливі співзвуччя-алітерації в кожному рядку; але вже під впливом Чосера та його «Кентерберійських оповідей» англійська поезія ще до Мелорі робиться римованою).

У своєму величезному (майже 60 друкарських аркушів!) романі англійський автор весь час покликається на «Французьку книгу», — хоч, як стверджують сучасні дослідники, насправді використовує й численні інші тексти своїх попередників. І почав роботу над своєю компіляцією Мелорі не з історії народження Артура, а саме з Артурової війни з Луцієм (книга п’ята за класичним поділом першодрукаря Вільяма Кекстона). А першоджерелом тут для нього стала саме англійська алітераційна поема другої половини XIV століття «Смерть Артура» й праця Джеффрі Монмутського.

Адже про популярність Артурових легенд у тодішній Англії свідчить бодай початок знаменитої Чосерової оповіді Жінки з Бату, написаної десь за вісімдесят років перед романом Мелорі (і невдовзі по тому, як невідомий поет скомпонував поему «Смерть Артура»):

Артур королював за давніх днів, —

Британець всяк те в пам’яті лишив…

Кекстонові (крім усього — меткому підприємцеві) залежало на тому, як купуватимуть його книжки. Тому в зворушливій передмові першодрукар пояснює: різні благородні читачі вимагали в нього такого видання. Адже Артур належить до дев’яти найславетніших мужів минулого (до цієї «зіркової дев’ятки» люди пізнього Середньовіччя долучали трьох античних героїв — Гектора Троянця, Олександра Великого та Юлія Цезаря; три постаті зі Старого Заповіту — Ісуса Навіна, царя Давида і Юду Макавейського; і трьох християн — короля Артура, Карла Великого і хрестоносця, визволителя Єрусалиму Ґотфріда Бульйонського). Сучасники Кекстона, якщо вірити його передмові, почувалися ображеними: чому це про їхнього співвітчизника, на відміну від інших, досі нічого не надруковано…

Ще Кекстон (який, очевидно, мав у розпорядженні авторський рукопис) розділив роман Мелорі для легкості сприйняття на 21 книгу і понад 500 невеликих розділів. До наших часів дійшли лише два примірники видання 1485 року: один цілий і один пошкоджений. Зберігся і так званий Вінчестерський рукопис (виявлений лише у 1934-му і вперше надрукований у 1947-му році англійським філологом російсько-єврейського походження Євгеном Вінавером) — не авторський, але сучасний виданню Кекстона, хоч текстуально й не тотожний йому. Згідно з ним, 21 книга Кекстонового видання насправді об’єднуються у вісім більших книг, які є більш-менш самостійними творами.

Так, чотири перші книги видання 1485 року складають одну першу книгу Вінчестерського рукопису під назвою: «Повість про короля Артура та його благородних лицарів Круглого Столу». Далі йдуть повісті про Артурову війну з Луцієм (книга V у рубрикації Кекстона), про молоді літа сера Ланселота Озерного (книга VI), про сера Ґарета Оркнейського (книга VІІ), про сера Трістрама Ліонеського та Прекрасну Ізольду (книги VІІІ–ХІІ — понад третина загального обсягу роману), про пошуки Святого Ґрааля (книги ХІІІ–ХVІІ), про любов сера Ланселота Озерного та королеви Ґвіневери (книги ХVІІІ–ХІХ) і, нарешті, власне про смерть Артура і загибель товариства Круглого Столу (книги ХХ та ХХІ).

Сюжет роману Мелорі (якщо про нього взагалі можна говорити як про цілісність) — складний і розгалужений. Деякі його лінії так і не доведено до кінця. Присвятивши непропорційно багато місця оповіді про сера Трістрама Ліонеського та Прекрасну Ізольду, Мелорі урвав її посередині; про смерть героїв, убитих підступним королем Марком, ми довідуємося мимохідь, читаючи про зовсім інші події. А наприкінці ХІІ книги сам в’язень Ньюгейтської в’язниці, вочевидь переляканий обсягами ще не переказаних ним англійською лицарських оповідей, лишає характерну дописку: «Тут закінчується друга книга про сера Трістрама Ліонеського, яку переказав з французької сер Томас Мелорі, нехай допоможе йому Ісус. Амінь. А третьої книги не буде».

Більше пощастило розповіді про пошуки Святого Ґрааля — цієї таємничої реліквії, що бентежила уяву середньовічного лицарства. Для Мелорі вона — саме чаша з краплинами крові Спасителя, привезена Йосифом Аріматейським до Британії. Причому в романі йдеться не про здобуття, а саме про осягнення Ґрааля (можливість його бачити й причаститися його благодаті) через сувору доброчесність життя, постійні самообмеження й молитви. Але це осягнення вже саме по собі настільки дивовижне, що для тих, хто його сподобився, подальше земне життя втрачає сенс — сер Ґалахад сам просить у молитві якнайшвидше долучити його до споглядання Творця. На цю сповнену високої містики розповідь накладається давній, ще дохристиянський сюжет про Гідний жалю удар, Скаліченого короля й Спустошену чи Занапащену землю, — але й він набуває тут змісту викупної християнської жертви.

Як видно із зацілілих моментів біографії Мелорі, сам він чернечого життя аж ніяк не провадив. Але він, як і більшість його сучасників, був однаково щирий, віддаючись суто плотським утіхам, чинячи розбійницькі наїзди, хизуючись кривавими збройними подвигами, — і потому западаючи в найсуворішу аскезу й самозречено просячи в Бога вибачення за гріхи та провини. Відтак ця частина роману ще й надзвичайно цікава для розуміння психології людей середньовіччя.

Роман Мелорі, як і всі тексти того часу, сповнений анахронізмів і логічних неузгодженостей. Незрідка автор через кількадесят (або й кількасот) сторінок просто забуває те, що говорив про ту ж подію або про того ж героя раніше. У персонажів встигають вирости, змужніти (а часом і померти) діти (а деколи й онуки) — але самі ці герої залишаються такими ж молодими, а героїні — такими ж принадними. Юний сер Ламорак Валлійський гине через палку й цілком плотську любов до королеви Марґаузи, в якої є вже п’ятеро дорослих синів, а сер Ланселот залишається все таким самим непереможним воїном і гарячим коханцем королеви Ґвіневери, навіть набагато переживши власного сина сера Ґалахада (який встиг був перебрати в нього славу найзвитяжнішого лицаря).

Але за всіма тими сюжетними відгалуженнями й неузгодженостями оповіді стрижнева лінія в романі Мелорі однак присутня. Це — інколи ідеальна, інколи вельми земна любов Артурової дружини Ґвіневери й доблесного лицаря сера Ланселота, яка й веде події до трагічної розв’язки.

Артурів небіж (а насправді — водночас і син, якого король породив із власною сестрою, не знаючи, що вона — його сестра) сер Мордред із заздрості відкриває Артурові очі на перелюб Ґвіневери. Мордредові брати Ґавейн, Ґахеріс та Ґарет намагаються зупинити Мордреда, розуміючи, що потому неминуче спалахне війна — але марно: коханців викрито і королеву засуджено до смерті на вогнищі.

Рятуючи її, Ланселот ненавмисно вбиває Ґахеріса із Ґаретом, які за наказом короля мусили бути на страті, але, протестуючи проти неї, з’явилися без обладунків. І тоді вже сер Ґавейн, помщаючись за братів, змушує короля Артура розпочати смертельну війну проти Ланселота й обложити його у французьких володіннях у Бенвіку. Але тут приходить звістка, що сер Мордред, якого сам Артур залишив правити Англією за своєї відсутності, повстав і проголосив себе королем. Тож Артур із Ґавейном змушені поспішити назад.

Трагічні події, що завершуються смертю всіх головних героїв, описано в останній, ХХІ книзі роману Мелорі. У ній автор виступає вже не так компілятором текстів своїх попередників, як талановитим самостійним письменником, чий твір залишився в золотій скарбниці англійської та світової літератури. А сцена смертельного поранення Артура по праву належить до найвизначніших сторінок світового письменства:

«Озирнувся король навколо себе, щоб побачити, що залишилося від його війська і з усього його доблесного лицарства, і запримітив лише двох лицарів, сера Лукана Ключника та його брата сера Бедівера, та й тих геть зранених. «Господи помилуй, — вигукнув король Артур, — що сталося з усіма моїми добрими лицарями? О горе, що дожив я до цього нещасливого дня, бо вже, — говорив король Артур, — приходить мені кінець, але дай мені, Боже, знайти ще того зрадливця сера Мордреда, через якого почалося все це безталання». І тут узрів король Артур сера Мордреда, який зіперся на меч, озираючи купи мертвих тіл. «Дайте мені мого списа, — гукнув король Артур до сера Лукана, — бо он бачу я зрадника, який спричинив усе це нещастя». — «Сер, облиште його, — мовив сер Лукан, — бо його розбито, і коли переживете ви цей нещасливий день, то ще помститеся йому. Мій добрий володарю, пригадайте той сон, який вам наснився, і те, що казав вам минулої ночі привид сера Ґавейна; але Бог у своїй великій доброті уберіг вас досі, а через це, заради Бога, облиште все, адже, хвала Господові, ви в полі перемогли, бо нас лишилося троє живих, а біля сера Мордреда вже немає нікого. І коли ви зараз зупинитеся, то значить, пережили ви цей лихий день». — «Чи я умру, чи житиму, — відказав король, — але коли побачив я його самого, він уже не втече від моєї руки, бо кращої нагоди я вже ніколи не матиму». — «Нехай Бог вам помагає!» — мовив сер Лукан. Тоді король Артур стиснув списа обома руками й побіг до сера Мордреда, вигукуючи: «Зраднику, надійшов твій смертний час!» І коли сер Мордред почув короля Артура, то побіг йому назустріч із мечем у руці; і король Артур дістав його за щитом, прохромивши його тіло вістрям наскрізь. Коли зрозумів сер Мордред, що його смертельно поранено, то з останніх сил рвонувся вперед, аж поки його тіло не вперлося в кільце на Артуровому списі, і, тримаючи обіруч меча, вдарив ним свого батька короля Артура в голову так, що меч розітнув шолом та тім’яну кістку. І потому сер Мордред упав на землю замертво, а благородний король Артур упав без пам’яті».

Сьогодні необізнаному читачеві часом непросто зрозуміти літературні чесноти роману Мелорі (особливо перших його частин з нескінченними й здебільшого схожими описами незліченних лицарських поєдинків). Його мова (не така вже й складна для розуміння, якщо знаєш класичну англійську — вона значно ближча до нас, аніж мова, скажімо, Чосера) може здатися важкою, одноманітною, сповненою повторів окремих слів і зворотів. А проте в цій розповіді є особливий чар, особлива поезія, яка вже майже п’ять з половиною століть приносить естетичну насолоду читачам, надихає поетів, прозаїків, композиторів та митців.

І на те є безліч прикладів. Ще в 1590 році Едмунд Спенсер пише за мотивами «артурівських» легенд поему «Королева фей». А в 1691 році поставлено оперу Генрі Перселла «Король Артур» на лібрето Джона Драйдена.

Врешті-решт, і багатьох уступів славетного Сервантесового «Дон-Кіхота» годі до ладу зрозуміти, не знаючи об’єктів його пародіювання — лицарських романів, що одержали свою квінтесенцію в тексті Мелорі.

Ось, наприклад, слова Дон Кіхота до Санча Панси в горах Сієрра-Морени: «У тім-то й річ, і в тім-то й полягає краса мого вчинку. Не велика заслуга й честь, коли лицар збожеволіє з причини; вся мудрація в тому, щоб з’їхати з глузду без ніяких підстав. Отже, друже Санчо, не гай часу й не відраджуй мене від такого незвичайного, щасливого і ніколи ще не чуваного наслідування лицарських зразків» (переклад Миколи Іванова, 1927).

Зовсім по-інакшому читатиме ці слова той, хто знає про спричинене безпідставними ревнощами божевілля сера Трістрама (книга ІХ): «А вночі він відпустив коня, скинув свій обладунок і пішов у лісову гущавину, де ламав дерева й кущі, а коли прислала йому пані арфу, став він грати й плакати водночас». Чи про спричинений черговою недоброю примхою королеви Ґвіневери безум сера Ланселота, який «два роки потерпав від негоди, гасаючи в дикому лісі з місця до місця, і живився тільки овочами, які міг дістати, й пив саму воду; а з одягу на ньому були тільки сорочка з ногавицями» (книга ХІІ).

А йдеться ж про два найвищі взірці лицарськості! Тож у божевільних витівках убогого іспанського гідальго, який прагне наслідувати ці найдосконаліші для всього лицарства зразки, є насправді значно більше системи і здорового глузду, аніж нам може сьогодні здатися.

Проте після Реформації про Мелорі (що відразу ж зробився «надто католицьким» письменником) в Англії поволі почали забувати. Останнє перевидання його роману було датовано 1634 роком, і потому настала тривала пауза, аж поки в 1816 році, коли вже запанував романтизм, вийшли аж два нові видання «Смерті Артура», а в 1817 році — ще й третє. Відтоді Мелорі знову повертається до числа актуальних авторів.

Під впливом цих численних перевидань, що повертали англійцям дух їхньої старовини, ХІХ століття виявилося надзвичайно плідним для «артуріани». Маємо взірцево-«вікторіанську» поему Вільяма Моріса «Захист Ґвіневери» та цикл поем придворного поета королеви Вікторії Альфреда Тенісона «Королівські ідилії».

Маємо надзвичайно цікаве заломлення «артурівської» теми в образотворчому мистецтві: від романтичних полотен «прерафаелітів» Едварда Берн-Джонса, Данте Ґабріеля Росетті та Едмунда Блера Лейтона й до яскравих декадентських графічних стилізацій Обрі Бердслея для знаменитого видання «Смерті Артура» 1893 року (ці ж ілюстрації, тільки за значно гіршого поліграфічного відтворення, було використано для російського видання в серії «Літературні пам’ятки» 1974 року).

З іншого боку — маємо дотепну й саркастичну повість Марка Твена «Янкі з Коннектикуту при дворі короля Артура» (1889), як реакцію прагматика-американця на весь той старий європейський романтизм…

Окремо стоять знамениті опери Ріхарда Ваґнера «Трістан та Ізольда» і «Парсіфаль». Попри тематичну спорідненість із романом Мелорі, вони принципово спираються саме на німецькі середньовічні джерела. Ваґнер був німецьким націоналістом і ніколи цього не приховував, хоч (на відміну від сучасних «ваґнеріанців») був не менш принциповим прихильником виконання і своїх, і чужих опер не механічно завченою «мовою оригіналу», а саме в перекладі мовою, зрозумілою для публіки. Адже опера була для нього насамперед музичною драмою, де слово важить не менше від нот…

Уже в ХХ столітті незаперечним є вплив Артурових легенд на автора культових «Гобіта» й «Володаря перснів» Дж.Р.Р. Толкіна. Письменник навіть розпочав був (хоч не завершив) стилізовану під старовинний алітераційний вірш поему «Падіння Артура», що базується, правда, не так на романі Мелорі, як безпосередньо на двох його джерелах — уже згадуваній алітераційній поемі «Смерть Артура» та однойменній поемі, написаній на початку XV століття восьмирядковими строфами.

Принагідно відзначмо: майстерний український переклад поеми Дж.Р.Р. Толкіна пера Олени О’Лір надрукувало в 2016 році видавництво «Астролябія», а, перекладаючи для цього ж видання супровідну статтю сина письменника Крістофера про Артурові сюжети в творчості його славетного батька, українська перекладачка вправно відтворила і цитований ним початок старовинної строфічної поеми «Смерть Артура».

А ось нобелівський лауреат, американець Джон Стейнбек, надихнувшись появою друком Вінчестерського рукопису в 1947-му, почав був писати масштабний твір для юних читачів «Звершення короля Артура та його благородного лицарства», — але, на жаль, не закінчив його, і цей незавершений текст було вперше надруковано тільки в 1976 році, для письменника вже посмертно.

Як і слід було очікувати, в ХХ–ХХІ століттях «артурівські» сюжети найактивніше використовує кінематограф. Благо, вони містять усе, потрібне і для зразкового блокбастера-бойовика, і для не менш зразкового фентезі. Перелік знятих лише в останні десятиліття «артурівських» фільмів (і задіяних у них «зіркових» акторів) забрав би забагато місця.

А чи вплинула «артурова» тема на нову українську літературу (бо в наших численних оригінальних та перекладних барокових текстах лицарство присутнє імпліцитно — і в переспівах мандрівних європейських лицарських сюжетів, і в «ораціях» спудеїв Могилянки, і в козацьких літописах)?

Очевидно, що так (хоч і прогнозовано не так сильно, як на англійську). Насамперед, маємо геніальну поему Лесі Українки «Ізольда Білорука» (вперше її надруковано в «Літературно-науковому вістнику» в рік смерті поетеси). Їй передує авторська ремарка: стисла й по-своєму теж геніальна: «Основа сеї поеми взята з середньовічного роману «Трістан та Ізольда», що колись у різних версіях на різних мовах був колись широко розпросторений по всіх європейських, у тім числі й по слов’янських, сторонах. Зміст його — фатальне та нещасливе кохання лицаря-васала Трістана та його королеви Ізольди Золотокосої. Се кохання постало з чарівного дання, любовного напою, випитого через помилку. В деяких версіях згадується ще й друга Ізольда — Білорука, що кохалася з Трістаном тоді, як він був у розлуці з першою милою — Ізольдою».

Як відзначав у супровідній статті до ІІІ тому «книгоспілчанського» видання творів Лесі Українки за редакцією Бориса Якубського (1927) Андрій Ніковський, поетеса ледве чи читала старофранцузькі оригінали лицарських романів про Трістана та Ізольду. Майже напевно вона користувалася сучасною для неї французькою реконструкцією Жозефа Бедьє (яку потім у середині 1920-х прекрасно перекладе українською Максим Рильський). Але звідти Леся Українка взяла хіба що канву. Дальший трагічний розвиток подій, включаючи зустріч над умирущим Трістаном двох Ізольд — білявки Золотокосої та чорнявки Білорукої — є виплодом яскравого хисту української поетеси. Як і завершальні горді слова Білорукої:

«Ізольдо Злотокоса, Бог розсудить,

чий був Трістан, чи твій, чи, може, мій,

та бути з ним аж до його сконання

дісталося таки мені самій.

Ти не привезла чорного вітрила,

не жалібна — ясна твоя краса.

Та милий в гроб не ляже непокритий, —

його покриє чорная коса».

Настроєвим контрастом до цієї поеми є безумовно народжений її читанням вірш Максима Рильського з його найкращої (оцінка покійного Володимира Панченка) поетичної збірки «Синя далечінь» (1922):

Трістан коня сідлає

І їде в дальню путь.

Ворон крикливі зграї

Недобру вість несуть.

Хтось поламає лука,

Хтось розіб’є шолом…

Ізольда Білорука

Ридає за вікном.

Але душа, мов птиця,

Закохана в блакить,

І сон їй новий сниться,

І небо золотиться,

І списа золотить.

Неймовірно світлий настрій цього вірша контрастує з датою його написання: руїнним і голодним 1921 роком…

А через шість років Рильський видасть у близькому до «неокласиків» видавництві «Слово» по-справжньому взірцевий переклад уже згаданого «Роману про Трістана та Ізольду» Жозефа Бедьє. Його мову тонко стилізовано під старовинну оповідь: «Сеньйори, чи бажаєте ви послухати прегарної повісти про любов і про смерть? Це про Трістана та Ізольду повість. Слухайте ж, як у великій радості, у печалі великій вони любилися, і як померли одного дня — він через неї, вона через нього».

Але надалі «артурова» тема в українській поезії майже уривається. Очевидно, що вона потребувала освічених авторів, — і зовсім інших умов, аніж ті, що складалися в УРСР від початку 1930-х. Лишень у діаспорі могли її розвивати поети, що демонстративно продовжували неокласичну традицію, як-от Михайло Орест та його послідовник Ігор Качуровський. А найвиразніше мотиви «чаші Ґрааля» звучать у «Попелі імперій» «неокласика» Юрія Клена, який, за проникливим спостереженням Івана Дзюби, надії на майбутнє одужання Європи після жахіть ХХ століття покладає не на демократичні процедури чи поступ технологій, а саме на містичні імпульси людського духу:

Мандрую марними шляхами.

Дарма. Блукаю сам не свій,

І тільки бачу за горами

Заграву незгасанну мрій.

Відкрита там обранцям заля.

Струмиться світло в ній м’яке.

Горить священна чаша Граля,

Як срібне озеро гірське.

І хто в той замок завітає,

Вступає у Господню рать.

Його те світло осяває,

Як незреченна благодать.

А «на материку» маємо хіба що окремі винятки, як-от «Апологію лицарства» Ліни Костенко:

Там, за віками, за гірким туманом,

де трубить вічність у Роландів ріг,

любов була єдиним талісманом,

а талісман ще звався — оберіг.

Хоч, можливо, сама Ліна Василівна, прочитавши «Смерть Артура», була б сприкрена, довідавшись, що цей зразковий лицар вважав за обов’язок «забажати лягти» з кожною зустрінутою ним вродливою панною чи пані. Лише в книзі першій роману Мелорі згадано (в хронологічній послідовності) панну Ліонор, що народила від короля майбутнього лицаря Круглого Столу Борра, майбутню королеву Ґвіневеру, яку Артур, побачивши, «любив завжди», — що не завадило йому невдовзі «лягти» з дружиною короля Лота Марґаузою (на додачу — власною сестрою за матір’ю, про що Артур не здогадувався; і це, відповідно до Мерлінового пророцтва, й стало причиною його майбутньої загибелі, — адже Артура, як і царя Ірода, спіткала невдача при спробі знищити небезпечне для себе немовля).

Під кінець роману ця ж «любов назавжди» не завадила Артурові послати невірну дружину на вогнище (що й наблизило загальну трагічну для всіх розв’язку). А потому, як сер Ланселот визволив її, мимоволі розливши ріки крові, король по-резонерському розмірковує, що королев у нього може бути ще багато, а ось такого лицарства він уже не позбирає... У цьому Артур аж ніяк не відхилявся від усталених практик лицарської поведінки, в яких ідеальна любов до Дами аж ніяк не перешкоджала суто земним утіхам, а саму цю Даму через примху володаря цілком можна було й жорстоко скарати…

Окрім Ліни Костенко, відлуння «лицарської» теми знаходимо і в окремих поетес молодшого покоління (Олена О’Лір, Люцина Хворост, Ольга Смольницька), але в цілому вона перебуває на далеких марґінесах сучасної української поезії. Та й у літературознавчих працях (чи й просто підручниках) Артурові з його лицарями не надто в нас пощастило. Навіть у «Генериці й архітектоніці» (2005) «останнього неокласика» Ігоря Качуровського маємо загальний переказ генези «артурових» сюжетів, — і лише коротку, на одне речення, згадку про Мелорі та його роман (що його Ігор Васильович вочевидь не вважав самостійним твором, а лише малоцікавою компіляцією).

Проте роман Мелорі живий. Це засвідчує і кількість його перевидань англійською та іншими мовами, і кількість творів літератури, музики, образотворчого, сценічного та екранного мистецтв, які й сьогодні завдячують свою появу «Смерті Артура».

Українського перекладу цього роману досі не було. Тож сьогодні читач уперше має нагоду тримати в руках повний текст класичного твору англійської літератури (і водночас підсумкового компендіуму лицарських легенд, що так багато важили для світової культури в цілому). Його зроблено за «канонічним» виданням La Morte d’Arthur. The History of King Arthur and the Knights of the Round Table. Compiled by Sir Thomas Malory, Knt. London: Reeves and Turner, 1889, що відтворює першодрук Вільяма Кекстона.

Із Вінчестерського рукопису перекладач брав лише заголовки восьми його більших частин та приписки наприкінці окремих книг, якими промовляє сам Томас Мелорі, нарікаючи на свою долю в’язня (в усіх випадках це застережено примітками).

Відразу хочу застерегти: відоме частині старших українських читачів російське видання, що вийшло в 1974 році в серії «Літературні пам’ятники» видавництва «Наука», вміщує переклад Інни Бернштейн, зроблений саме з Вінчестерського рукопису. Тому, скажімо, п’ята книга про війну Артура з Луцієм має там суттєво більший обсяг (Кекстон, очевидно, доволі сильно відредагував і скоротив ці початкові спроби Мелорі — явно на користь читачеві).

Український перекладач, щоб донести до свого читача потрібний аромат старовини, відмовився від сучасного членування на абзаци (до якого вдалася, скажімо, російська перекладачка). Розповідь у його перекладі йде суцільним текстом — як у першодрукові Кекстона та в його пізніших англійських перевиданнях.

Здійснюючи неминучу архаїзацію мови, перекладач мав за орієнтир не Лукашевого «Декамерона» (хоч Боккаччо, як і Мелорі, був ранньоренесансною постаттю, але, щоб зважитися на такий експеримент, потрібно було б бути Миколою Лукашем!), а радше вже цитовану вище версію повісті Жозефа Бедьє в перекладі Максима Рильського. Крім того, Лукашеве словесне буйство, напевно, надто «переяскравило» б значно простішу за виражальними засобами оповідь «Смерті Артура». Перекладач чесно зізнається, що намагався дещо (хоч помірно) різноманітити синонімічну бідність мови Мелорі, — дбаючи про українського читача, що повинен осилити майже тисячу сторінок роману.

Водночас цей перекладач щиро вірить: якщо його читачеві таки вистачить снаги подолати довжини й повтори розповідей про численні поєдинки й турніри в книгах про Трістрама та Ізольду, його буде сторицею винагороджено високою містикою оповіді про пошуки Святого Ґрааля і справжнім драматизмом, динамікою та трагічністю завершальних книг про любов Ланселота і Ґвіневери та про смерть Артура.

І нехай тоді цей читач, дійшовши до заключних речень: «Я прошу всіх вас, шляхтичі та шляхтянки, що прочитали цю книгу від початку й до кінця, молитися за мене, поки я живий, щоб Господь послав мені жадане визволення. А коли я помру, то прошу молитися за мою душу», — виконає це прохання розбишаки, лицаря, в’язня й письменника сера Томаса Мелорі.

Максим Стріха

the birth life and acts of king arthur of his
noble knights of the round table their
marvellous enquests and adventures
the achieving of the san greal
and in the end le morte dar-
тhur with the dolourous
death and departing
out of this world
of them all.

the text as written by sir
thomas malory and imprinted by
william caxton at westminster the year
MCCCСLXXXV TRANSLATED AND TRANSCRIBED IN UKRAINIAN BY
THE LEARNED DR. MAKSYM STRIKHA AND IMPRINTED IN THE TOWN OF TERNOPIL
WITH MANY ORIGINAL DESIGNS BY AUBREY BEARDSLEY IN THE YEAR OF MMXXI.

Народження, життя та діяння короля Артура та
його благородних лицарів Круглого Столу,
їхні дивовижні подвиги й пригоди
під час пошуків Святого Ґрааля,
а насамкінець смерть Артура
та смутний загин
і сходження з
цього світу
їх усіх.

Оповідь, написана сером
Томасом Мелорі та видрукувана
Вільямом Кекстоном у Вестмінстері року
MCCCСLXXXV, а по-українському переказана
та витлумачена професором Максимом Стріхою та видана
в місті Тернополі з багатьма ритинами Обрі Бердслея року MMXXI.

Як король Артур узрів Рикливого звіра
й вельми йому подивувався

Передмова^1

Коли упорядкував я та видрукував різноманітні історії як на поживу розуму, так і про всілякі вікопомні вчинки та звершення великих войовників та володарів, та ще певні книги з напучуваннями та про віровчення, багато різних благородних шляхтичів королівства Англії приходили до мене й багато разів допитувалися, чом не склав я і не надрукував благородної оповіді про Святий Ґрааль і про найславетнішого християнського короля, найпершого із трьох найкращих і найзаслуженіших християн, короля Артура, найбільш гідного пам’яті з-поміж англійців та всіх християнських королів. Бо добре відомо всьому всесвітові, що було їх ІХ^2 найкращих і найзаслуженіших, а саме: троє поган, троє юдеїв і троє християнських мужів. Щодо пойменованих поган, які жили до Христового втілення, то першим із них був Гектор Троянець, що оповіді про нього збереглися і в піснях, і в прозі; другий Олександр Великий, а третій Юлій Цезар, цісар Римський, що оповіді про них усім добре відомі і є в усіх. А щодо трьох юдеїв, які також жили до Христового втілення, то першим із них був дука^3 Ісус Навин, який привів дітей Ізраїлевих на обіцяну землю; другим Давид, цар Єрусалиму; а третім Юда Маккавейський^4; Біблія описує всі благородні вчинки та звершення усіх трьох. Від часу ж пойменованого втілення були ще троє християнських мужів, знаних та славлених усім усесвітом, що долучилися до ІХ найкращих і найзаслуженіших, першим із яких був благородний Артур, чиї благородні вчинки я маю намір викласти в подальшому в цій книзі; другим був Шарлемань, чи Карло Великий, життєпис якого є в багатьох місцях і Францужчиною, і Англійщиною; а третім та останнім був Ґотфрід Бульйонський^5, про чиї звершення та життя склав я книгу з присвятою благородній пам’яті найяснішого володаря та короля Едварда IV^6. Вищепойменовані благородні шляхтичі наполегливо просили мене видрукувати життєпис пойменованого короля та войовника Артура, з додаванням оповіді про його лицарів і про Святий Ґрааль, і про смерть та кончину пойменованого Артура; стверджуючи, що я мусив би скоріше видрукувати опис його благородних звершень і звитяг, аніж Ґотфріда Бульйонського чи когось іншого з восьми, бо він був мужем, народженим у цьому королівстві, і він королював і володарював тут-таки.

І що було вже Францужчиною багато різних та благородних томів про нього і про його лицарів. І відказував я їм, що різні люди вважають, наче не було такого Артура, і що всі книги, понаписувані про нього, то тільки байки та вигадки, бо деякі літописи нічого не згадують ані про нього, ані про його лицарів. На те вони заперечували, і один особливо гостро, що той, хто говоритиме, наче ніколи не було короля на ймення Артур, впадатиме у великий нерозум і сліпоту; бо він казав, що є багато свідчень протилежного. Найперше можна побачити його надгробок у монастирі в Ґластонбері; а в «Поліхроніконі», книга п’ята, розділ шостий, і книга шоста, розділ ХХІІІ, ідеться, де було поховане його тіло, а потім віднайдене й перенесене до вищепойменованого монастиря. І в історії Бокаса, в книзі «De casu principum», є частина його благородних учинків і його загибель. Також і Ґальфрідус^7 у своїй Брутовій книзі викладає його життя. І в різних місцях Англії є, і довіку буде багато пам’яток, що свідчать про нього, а також і про його лицарів. Насамперед, у Вестмінстерському абатстві, у раці святого Едварда зберігся відбиток його печатки на червоному сургучі в оправі з берилу, на котрому написано: Patricius Arthurus, Britannie, Gallie, Germanie, Dacie, imperator^8. Потім, у Дуврському замку, можна побачити череп Ґавейна і плащ Кардока; а Вінчестері — Круглий Стіл^9; а в інших місцях — Ланселотів меч та багато інших речей. З огляду на те все, не може чоловік при розумі казати, наче не було в цій землі короля на ймення Артур. Бо в усіх краях християнських та невірницьких його шанують і ставлять серед ІХ найзаслуженіших, і поміж християнських мужів найпершим. Та проте про нього більше говорять за морем, аніж в Англії, і книги написано про нього Голландською, Італійською, Іспанською, Грецькою, а не тільки Французькою. Однак свідчення й пам’ятки про нього зберігаються в Валлії, в місті Камелот^10, де великі камені, чудесні вироби із заліза, що лежать під землею, і королівські склепіння зріли багато з тих, що й нині живі. Тому аж дивно, як мало прославлений він у власній країні; хіба що у відповідності до Божого слова, що немає пророка в своїй вітчизні. І тому, зваживши на всі перелічені вище речі, я вже не насмілювався заперечувати, що жив такий благородний король, званий Артуром, пошановуваний серед ІХ найславетніших найпершим і головним серед мужів-християн, про якого із його благородними лицарями написано багато благородних томів Францужчиною, які я бачив і прочитав за морем і яких немає в нашій рідній мові, а багато є Валлійською, а також Французькою; є дещо й Англійською, але не все. А тому все те, що було переказано нещодавно коротко Англійщиною, я, за моїм простим розумінням, що дав мені Бог, за сприяння й напучування благородних лордів та шляхтичів, надумав надрукувати в книзі про благородні діла пойменованого короля Артура та його лицарів, за рукописом, мені принесеним, а той рукопис сер Томас Мелорі склав за декотрими Французькими книжками, переклавши їх Англійською. І я, за тим рукописом, пустив книгу в друк, аби люди шляхетні могли побачити й прочитати про благородні лицарські звершення, про гідні та добрі справи, що їх певні лицарі чинили за давніх днів, за які було їх укрито славою, і як негідних було покарано, поганьблено і зведено нанівець; і тому смиренно благаю я благородних лордів та пань, і людей всіх решти станів, хоч якими є їхні статки та стан, аби, узявши й прочитавши пойменовану книгу та працю, взяли звідти у пам’ять добрі та чесні справи і їх наслідували. Тут знайдуть вони багато веселих та втішних оповідей, благородних та вславлених виявів людинолюбства, шляхетності й честі. Бо в ній змальовано благородне лицарство, витонченість, людинолюбство, доброзичливість, стійкість, любов, дружбу, боягузтво, убивство, ненависть; чесноту і гріх. Наслідуйте добре, уникайте злого, і вона подарує вам славу і добре ім’я. Буде читання цієї книги приємне для провадження часу, а брати чи ні на віру все те, що в ній міститься, ви вільні самі; але написано її нам на науку; бо застерігає вона супроти зла та гріха, і закликає перебувати в чесноті, яка дозволятиме заслужити добре ім’я та славу в цьому житті; а після цього короткого і минущого життя перейти до вічної втіхи у небесах, що дає нам Той, хто царює на небесах у трьох особах. Амінь.

Переднє слово Вільяма Кекстона
до читальників-християн

Випускаючи в світ пойменовану книгу, яку призначено всім благородним володарям, лордам та леді, шляхтичам і шляхтянкам, які бажатимуть прочитати чи почути благородну та втішну оповідь про великого войовника і незрівнянного володаря короля Артура, що був свого часу королем цього благородного королівства, тоді званого Британією, я, Вільям Кекстон, простолюдин, подаю цю книгу так, як її друком набрано. Йтиметься в ній про благородні вчинки, військову звитягу, лицарство, вірність, стійкість, людинолюбство, любов, витончене поводження, правдиву великодушність, із багатьма дивовижними розповідями та пригодами. Щоби зміст цього тому був зрозуміліший, я розділив його на ХХІ книгу, а кожну книгу на розділи, як далі буде, з Божою допомогою, перелічено. Перша книга оповідає, як Утер Пендраґон зародив благородного войовника короля Артура, і містить ХXV розділів. Друга книга оповідає про Баліна, благородного лицаря,
і містить ХІХ розділів. Третя книга оповідає про шлюб короля Артура із королевою Ґвіневерою та про інші речі і містить XV розділів. Четверта книга про те, як загинув Мерлін і як вороги пішли на короля Артура, і містить ХXVІІІ розділів. П’ята книга оповідає про перемогу над цісарем Луцієм і містить ХІІ розділів. Шоста книга оповідає про сера Ланселота, сера Ліонеля і про дивовижні пригоди, і містить ХVІІІ розділів. Сьома книга оповідає про благородного лицаря сера Ґарета, що його сер Кей прозвав Бомейном, і містить ХXХVІ^11 розділів. Восьма книга оповідає про народження сера Трістрама, благородного лицаря, і містить XLI розділ. Книга ІХ оповідає про лицаря, якого сер Кей прозвав Драна Cвитка, а також про сера Трістрама, і містить XLIV розділи^12. Книга Х оповідає про сера Трістрама та про інші дивовижні пригоди і містить LХХХVІІІ розділів. Книга ХІ оповідає про сера Ланселота й сера Ґалахада і містить XIV розділів. Книга ХІІ оповідає про сера Ланселота і його безум та містить XIV розділів. Книга ХІІІ оповідає, як сер Ґалахад перший прибув до двора короля Артура і як тривали пошуки Святого Ґрааля, і містить ХХ розділів. Книга XIV оповідає про пошуки Святого Ґрааля і містить Х розділів. Книга XV оповідає про сера Ланселота і містить VІ розділів. Книга XVІ оповідає про сера Борса і про його брата сера Ліонеля і містить XVІІ розділів. Книга XVІІ оповідає про Святий Ґрааль і містить ХХІІІ розділи. Книга XVІІІ оповідає про сера Ланселота та королеву і містить XХV розділів. Книга ХІХ оповідає про королеву Ґвіневеру та сера Ланселота і містить ХІІІ розділів. Книга ХХ описує найсумнішу смерть Артура і містить ХХІІ розділи. Книга ХХІ описує його останню виправу і те, як сер Ланселот прибув помститися за його смерть, і містить ХІІІ розділів. Загалом тут є ХХІ книга і V сотень та VІІ розділів^13, які далі йтимуть один по одному.

Повість про
короля Артура
та його благородних лицарів
Круглого Столу^14

Книга 1

Розділ I

Як Утер Пендраґон^15 послав по дуку Корнуольського та Іґрейну, його дружину, та про те, як вони неждано від’їхали^16.

Так сталося в дні благородного Утера Пендраґона, як королював він та правив в Англії, що був благородний і могутній дука в Корнуолі, який довший час ворогував супроти нього, а звався той дука дукою Тінтажельським^17; отож одного разу послав король Утер по того дуку і наказав йому прибути та взяти з собою дружину, бо казали про неї, що вона на диво вродлива пані, та ще й вельми мудра, а на ймення звалася вона Іґрейна. А коли дука з дружиною прибув до короля, то стараннями високих лордів вони помирилися, і королю дуже припала до вподоби й полюбилася та пані, тож прийняв він її із великою пишнотою, і забажав лягти з нею. Та була вона жінка вельми доброчесна й не піддалася королю. І тоді вона заговорила до дуки, свого дружини, й сказала: «Я гадаю, що нас покликано на те, аби мене збезчестити, а тому, мій муже, я раджу виїхати звідси, не гаючись, і тоді за ніч ми дістанемося до нашого власного замку»18. І, як вона сказала, так вони і від’їхали, і ні король, ні жоден із його ради не відали про цей від’їзд. І щойно король Утер довідався про їхнє раптове відбуття, то запалав великим гнівом. І прикликав він до себе своїх найближчих радників, і оповів їм про нежданий від’їзд дуки з дружиною. І порадили вони йому послати навздогін дуці з дружиною суворе веління знов прибути, а коли він того наказу не послухає, то король зможе чинити на власний розсуд і рушити на дуку нищівною війною. Так і вчинили, і посланці почули відповідь, а відповідь та була коротка: ані дука, ані його дружина не повернуться. І запалав король страшенним гнівом. А тоді король звелів переказати йому ясно, аби він лаштувався й готувався, бо не мине й сорока днів, як він дістанеться до нього і в найміцнішому з його замків. І почувши цю пересторогу, приготував та облаштував дука два міцні замки, що перший був Тінтажель, а другий називався Терабель^19. Отож свою дружину, пані Іґрейну, розмістив він у замку Тінтажель, а сам розмістився в замку Терабель, звідки було багато бічних виходів назовні. Тоді підійшов стрімко король Утер із великим військом і обложив замок Терабель, і розклав багато шатер. І була поміж двома ними велика січа, і багато людей полягло. Тоді від страшного гніву і від великої любові до прегарної Іґрейни король Утер занедужав. Прийшов до короля Утера благородний лицар сер Ульфіус^20 і запитав короля, чому той нездужає. «Я нездужаю від гніву і від любові до прегарної Іґрейни, і не можу одужати». — «Гаразд, мій пане, — мовив сер Ульфіус, — я знайду Мерліна^21, і він дасть вам ліки, від яких утішиться ваше серце». З тим Ульфіус рушив на пошуки і щасливим випадком стрів Мерліна в жебрацькому дранті. І спитав Мерлін Ульфіуса, кого той шукає. А той відповів, що нема йому до того діла. «Гаразд, — відказав Мерлін, — знаю, кого ти шукаєш, бо шукаєш ти Мерліна, отож не шукай далі, бо він — це я, і коли король Утер щедро винагородить мене і присягнеться сповнити моє бажання, яке більше слугуватиме його честі й вигоді, аніж моїй, то зроблю я так, що і його бажання цілком сповниться». — «За це я ручаюся, — мовив Утер, — і кожне твоє розумне бажання буде виконано». — «Гаразд, — відказав Мерлін, — він дістане те, чого бажає, тому, — так говорив Мерлін, — їдь своєю дорогою, а я не забарюся прибути тобі вслід».

Розділ II

Як Утер Пендраґон воював із Корнуольським дукою і як за сприяння Мерлінового ліг він із дуковою дружиною і зародив із нею Артура.

Тоді зрадів Ульфіус і помчав до короля Утера, і повідав йому, що зустрівся із Мерліном. «Де він?» — запитав король. «Володарю, — відказав Ульфіус, — він не забариться». І побачив Ульфіус, що Мерлін уже стоїть при вході до шатра. І тоді наказано було Мерліну наблизитися до короля. Коли побачив його король Утер, то ґречно привітав. «Володарю, — промовив Мерлін, — я знаю всі таємниці вашого серця; тож присягніться, що ви як правдивий, від Бога помазаний король сповните моє бажання, і ви отримаєте те, чого бажаєте самі». І присягнув король на чотирьох Євангеліях. «Володарю, — сказав Мерлін, — ось чого я хочу: першої ночі, коли ви ляжете з Іґрейною, зачнете ви з нею дитя; і коли воно народиться, віддайте його мені, аби я його виплекав, бо ж буде це вам на славу й дитині на користь, якщо лиш буде вона того варта». — «Я пристаю на це, — мовив король, — нехай усе буде по-твоєму». — «Тож приготуйтеся, — сказав Мерлін, — цієї ночі ви ляжете з Іґрейною в замку Тінтажель, і будете ви наче дука, її чоловік^22. Ульфіус прибере подобу сера Брастіаса, одного з лицарів дуки, а я буду наче лицар Йорданус, ще один з лицарів дуки. Але стережіться: не заходьте в розмову ані з нею, ані з її людьми, а скажіть, що ви нездужаєте, і поспішіть лягти в ліжко, і не підводьтеся зранку, аж поки я не прийду по вас, бо замок Тінтажель не далі, як за десять миль звідси». Але дука Тінтажельський побачив, як від’їздили вони з-під обложеного Терабелю, і тієї ночі вийшов він із замку, аби вдарити на воїнів короля. І в тій виправі дука сам був убитий ще до того, як король дістався замку Тінтажель. Отож, уже по дуковій смерті, король ліг з Іґрейною через три години по тому, як дука вмер, і зародив із нею Артура^23 тієї самої ночі; а коли розвидніло, Мерлін з’явився до короля і звелів йому збиратися; тож той поцілував леді Іґрейну і відбув із великим поспіхом. А коли прочула леді про те, що дуку, її чоловіка, вбито ще до того, як король Утер прибув до неї, то дуже здивувалася, хто то міг лягти із нею в подобі її пана; тож вона горювала потайки, але мовчала. І тоді всі барони спільно почали благати короля відновити мир поміж ним та леді Іґрейною. Дав їм король на те свою згоду, бо любо йому було замиритися із нею. Отож звірився король на Ульфіуса як на посередника поміж ними двома, і за того посередництва вони вдвох замирилися. «Тепер усе буде гаразд, — мовив Ульфіус, — наш король — жвавий лицар і ще парубок, а моя леді Іґрейна — прегарна пані; то була б велика радість для нас і втіха для короля зробити її своєю королевою». Всі з тим погодилися і донесли таку думку до короля. А він, як справдешній жвавий лицар, пристав на те всім своїм серцем, тому з усім можливим поспіхом вони обвінчалися того ж ранку з великою радістю та втіхою. Король Лот Ловтанський^24 та Оркнейський пошлюбив Марґаузу, що стала матір’ю Ґавейнові. А король Нентрес із землі Ґарлот пошлюбив Гелейну. Все це було зроблено на бажання короля Утера. А третю сестру — Фею Морґану^25 — віддали до монастирської школи, і там вона багато дечого навчилася, тож знала всі таємниці некромантії, а опісля пошлюбила короля землі Ґор Урієнса, що був батьком сера Івейна Білорукого.

Розділ IIІ

Про народження короля Артура, про його виховання і про смерть короля Утера Пендраґона, і про те, як Артура було обрано на короля, і про дивовижний чудесний меч, вийнятий з каменя пойменованим Артуром.

Потому королева Іґрейна робилася щодня важча й важча, і як минуло пів року, король Утер, лежачи обік своєї королеви, запитав її в ім’я клятви, що вона йому склала, чиє дитя вона носить у тілі. Королева ж у гіркій розгубі не відала, що їй казати. «Не бійтеся, — мовив король, — відкрийте мені правду, і, присягаюся власним життям, я любитиму вас іще більше». — «Володарю, — відповіла вона, — я відкрию вам правду. Тієї ночі, коли помер був мій чоловік, у саму годину його смерті прибув до Тінтажелю хтось, подібний до нього мовою і подобизною, разом із двома лицарями, подібними до його лицарів Брастіаса та Йордануса, і я пішла з ним до ліжка, як годилося мені чинити з моїм чоловіком, і тієї ж самої ночі, за що я готова відповісти перед Богом, заклюнулося в мені дитя». — «Правда, — промовив король, — усе, що ви кажете, бо то я сам прибув у його подобизні, і через те не страшіться, бо то я батько дитини». І він оповів їй усе, як воно сталося на пораду Мерліна. І вельми зраділа королева, коли довідалася, хто батько її дитини. Скоро по тому прибув Мерлін до короля і сказав: «Володарю, вам слід подбати про виховання вашої дитини». — «Як ти бажаєш, — відповів король, — нехай так воно й буде». — «Гаразд, — промовив Мерлін, — я знаю в цій землі одного з ваших лордів, чоловіка правдивого й вірного, тож він виховає вашу дитину; його ймення — сер Ектор, і в нього є прегарні посілості в багатьох частинах Англії та Валлії. Тож пошліть по того лорда сера Ектора, почніть із ним розмову і самі скажіть йому, аби він, в ім’я своєї любові до вас, віддав власне дитя іншій жінці-годувальниці, а його дружина нехай годуватиме ваше^26. Тож коли народиться ця дитина, нехай її винесуть мені, ще не похрещену, потайки через тильну замкову хвіртку». Як визначив Мерлін, так усе і зробили; і коли сер Ектор прибув, то присягнув королю виплекати його дитину, як король того бажав, і пообіцяв король серу Ектору велику винагороду. Тож коли королева розродилася, король наказав двом лицарям і двом дамам взяти дитину, сповиту в золототкані одежі, «і віддати її злидареві, якого ви стрінете біля тильної хвіртки замку». Так дитину віддали Мерліну, а він поніс її до сера Ектора, охрестивши в святого чоловіка, що нарік її Артуром; і дружина сера Ектора годувала її своєю власною груддю. Тоді через два роки занедужав король Утер на тяжку недугу, а тим часом його вороги повстали на нього і почали велику битву з його людьми, і багатьох із них повбивали. «Володарю, — сказав Мерлін, — не слід вам лежати, як ви лежите, ви повинні бути на полі бою, нехай навіть везтимуть вас коні на повозі, інакше ви ніколи не подолаєте своїх ворогів, а, прибувши туди, ви здобудете перемогу». Отож учинено все, як Мерлін замислив, і повезли короля кіньми на повозі перед великим військом назустріч його ворогам. І при Сент-Альбонсі зійшовся король із великим військом Півночі; і того дня сер Ульфіус і сер Брастіас чинили великі бойові звитяги, і люди короля Утера подолали північників у битві і багатьох повбивали, а решту змусили до втечі^27. Тоді повернувся король до Лондона і дуже тішився своїй перемозі. Та невдовзі по тому занедужав він іще дужче, і три дні та три ночі лежав без мови, а всі барони тяжко зажурилися й просили Мерліна, аби дав їм добру пораду.

«Немає тут іншого засобу, — промовив Мерлін, — як покластися на волю Божу. Та дивіться, щоб усе баронство зібралося перед ним завтра, і Бог та я повернемо йому мову». Отож назавтра всі барони з Мерліном з’явилися до короля. І Мерлін гучно запитав короля Утера: «Володарю, чи стане ваш син Артур, як закінчаться ваші дні, королем над усім вашим краєм і всіма вашими володіннями?» Тоді Утер Пендраґон повернувся до нього і сказав так, що всі це почули: «Нехай будуть із ним Боже та моє благословення, і нехай молиться він за мою душу, і нехай за честю й правом вимагає моєї корони, бо інакше позбавлю його благословення». І з тим він випустив дух. Потому його поховали, як належиться королю, а королева Іґрейна і всі барони дуже за ним побивалися. Затим довший час перебувало королівство у великій небезпеці, бо кожний лорд обзаводився власним сильним військом, і багато хто з них хотів стати королем. Тоді Мерлін прийшов до архієпископа Кентерберійського і нарадив йому скликати всіх лордів королівства і всю збройну шляхту, аби прибули вони під страхом відлучення до Лондона саме проти Різдва, бо як Христос, що родився цієї ночі, являв був зі своєї великої ласки чудеса, прийшовши стати Царем чоловічим, так явить він ще чудо, вказавши, хто по праву має королювати над цим краєм. Отож архієпископ на пораду Мерлінову послав по всіх лордів і по всю збройну шляхту, наказавши їм з’явитися проти Різдва до Лондона. І багато з них отримали перед тим відпуст гріхів, аби їхні молитви були приємніші Господові. Отож у найбільшій церкві Лондона (чи був то Святий Павло^28, чи ні, того Французька книга^29 не каже) ще вдосвіта всі стани королівства й лорди зійшлися на молитву. Коли відслужили утреню й ранню обідню, то побачили на церковнім подвір’ї навпроти головного вівтаря великий камінь із чотирма кутами, подібний до надгробка із мармуру, а на ньому сталеве ковадло у фут заввишки, а під ним дивовижний оголений меч, що навколо нього злотними літерами був такий напис: Той, хто видобуде меча із каменя й з-під ковадла, той за правом народжений бути королем Англії. Подивувалися тому люди й оповіли про все архієпископу. «Я велю всім, — мовив архієпископ, — залишатися в церкві й молитися Богу, і нехай ніхто не торкнеться меча, аж поки не закінчиться висока обідня». Коли ж відслужили всі обідні, усі лорди вийшли роздивитися той камінь та меч. І побачивши напис, деякі, що хотіли здобути корону, намагалися те зробити. Та ніхто не зумів ані видобути меча, ані його зрушити. «Тут ще немає того, — промовив архієпископ, — хто здобуде собі меча, та, поза сумнівом, Бог нам його ще вкаже. Ось моя ухвала, — сказав архієпископ, — поставмо тут десять лицарів, мужів доброї слави, аби вартували цей меч». Так і зробили, і закликали кожного чоловіка, аби спробував видобути того меча. А на Новий рік влаштували баронам герці з турніром^30, аби всі лицарі могли стати там на двобій і на змагання. І все те зробили, аби зібрати разом лордів і простолюд, бо архієпископ вірив, що Господь укаже на того, хто здобуде меча. Отож у день Нового року виїхали барони в поле — хто на двобій, а хто позмагатися з усіма. Так сталося, що сер Ектор, який мав велику посілість під Лондоном, приїхав на змагання, а з ним приїхав сер Кей, його син, і юний Артур, що був йому молочним братом; а сера Кея висвятили на лицаря на попередній День Усіх Святих^31. Та коли приїхали вони на турнір, то сер Кей побачив, що в нього немає меча, бо він лишився в батьковім домі, і став він просити юного Артура поїхати по його меч. «З охотою», — відказав Артур і помчав по меч; але коли дістався додому, то пані та вся челядь уже поїхали дивитися на змагання. Тоді Артур розгнівався і сказав собі: «Поїду на церковне подвір’я і візьму меча, що стирчить із каменя, бо ж мій брат сер Кей не може лишатися сьогодні без меча!» Приїхавши на церковне подвір’я, Артур спішився і прив’язав коня до огорожі, а тоді пішов до шатра варти, але там не було нікого з лицарів, бо всі рушили на змагання; тож він узяв меча за руків’я і легко й різко висмикнув його із каменя, скочив на коня і поїхав до свого брата сера Кея, і вручив йому меч. І щойно сер Кей побачив того меча, як зразу ж зрозумів, що то меч із каменя; тож він поїхав до свого батька сера Ектора і промовив: «Сер, гляньте, ось він, той меч із каменя; отже, я маю королювати в цім краї». Коли побачив сер Ектор того меча, то знов повернув і поїхав до церкви, і там усі троє спішилися, і він тоді наказав серу Кею присягнути на Писанні, як той меч опинився в нього. «Сер, — сказав сер Кей, — від мого брата Артура, бо то він привіз його мені». — «Як ви добули цього меча?» — спитав Ектор Артура. «Сер, я розкажу вам. Коли я повернувся додому по братів меч, там я вже не застав нікого, хто віддав би мені того меча, тож я подумав, що мій брат Кей не може лишатися без меча, поїхав швидко сюди і висмикнув його з каменя без жодного зусилля». — «А чи не бачили ви тут лицарів при мечі?» — спитав сер Ектор. «Ні», — відповів Артур. «Тепер я розумію, — промовив сер Ектор до Артура, — що ви повинні бути королем цього краю». — «Чому саме я? — запитав Артур. — І з якої саме причини?» — «Сер Артур, — відповів сер Ектор, — така воля Божа, бо не було жодної людини, яка б могла видобути цей меч, окрім законного короля цього краю. Тепер покажіть мені, чи ви можете вкласти меч назад, і видобути його звідти знову». — «Тут немає нічого складного», — сказав Артур і вклав меча в камінь. Намагався сер Ектор видобути звідти меча, але марно.

Розділ IV

Як король Артур видобув меча декілька разів.

«А  тепер спробуйте ви», — наказав сер Ектор серу Кею. І той потягнув меча що є сили, та йому цього не вдалося. «А тепер вам пробувати», — промовив сер Ектор до Артура. «Охоче», — відказав Артур і видобув його без зусилля. Тоді опустився сер Ектор навколішки і сер Кей так само. «Горе мені! — промовив Артур. — Мій любий батьку, мій брате, навіщо ви колінкуєте переді мною?» — «Ні, ні, мій пане Артуре, це не так, я ніколи не був ані вашим батьком, ані кревним родичем, та добре бачу нині, що ви — ще вищої крові, аніж я гадав». І тоді сер Ектор розповів йому все, як його було взято на виховання, з чиєї волі, як привіз його Мерлін. І тяжко застогнав Артур, коли зрозумів, що сер Ектор не був йому батьком. «Сер, — спитав сер Ектор Артура, — чи будете ви мені ласкавим і добрим володарем, як станете королем?» — «Інакше буде мені ганьба, — відповів Артур, — бо вам я понад усіх на світі зобов’язаний, а також моїй добрій пані та матері вашій дружині, яка наче власну дитину плекала мене й доглядала; і якщо навіть з волі Божої зроблюся я королем, як ви кажете, то можете просити в мене всього, що мені під силу, і я не відмовлю вам; Боже збав, аби я вам колись відмовив». — «Сер, — промовив сер Ектор, — я проситиму у вас тільки про те, аби ви призначили вашого молочного брата сера Кея сенешалем^32 усіх ваших земель». — «Це буде зроблено, — відповів Артур, — присягаюся власним життям, і ніхто інший не посяде тієї служби, поки він та я будемо жити». Потому пішли вони до архієпископа і розповіли, як той меч було видобуто і хто це зробив. А на дванадцятий день^33 зійшлися ще раз усі барони, аби той, хто схоче, спробував видобути меча. Та всі старалися марно, і тільки Артур знову зумів це зробити; і тут багато значних лордів запали у гнів і казали: «Буде велика ганьба всім нам, як королівством правитиме хлопець, народжений без високої крові в жилах». І почалася велика чвара, і вирішено було відкласти усе до Стрітення^34, коли всі барони зберуться знову. І десятьом лицарям наказано було вартувати той меч удень і вночі; тож вони зробили шатро понад каменем і мечем, і повсякчас вартували по п’ятеро. І на Стрітення з’їхалося ще більше значних лордів, що намагалися заволодіти мечем, але кожен — марно. І все те, що зробив Артур на Різдво, зробив він і на Стрітення, і видобув того меча без зусиль, і розгнівилися барони тяжко, і відклали все до світлого свята Великодня. Та, як робив Артур усе доти, так зробив те і на Великдень, але однак деякі з найзначніших лордів лютували, що Артур королюватиме над ними, і відклали все до Клечальної Неділі^35. І тоді архієпископ Кентерберійський, за Мерліновим напучуванням, звелів зібрати найкращих, які тільки є, лицарів, тих лицарів, яких король Утер Пендраґон за життя найбільш любив і яким найбільш вірив; і приставлено було до Артура таких лицарів, як сер Бодуїн Бретонський, сер Кей, сер Ульфіус та сер Брастіас; і всі вони, а також багато інших повсякчас були із Артуром аж до Трійці.

Розділ V

Як Артура було короновано і кого він призначив на уряди.

І  на Зелену Неділю різні люди намагалися видобути меча, та щоразу марно; зате Артур знову видобув його перед лордами й громадою^36, що там зібралася, і громада загукала як один: «Волимо Артура нашим королем, не дамо зволікати далі; ми всі бачили, що то воля Божа, аби він королював над нами, а хто стане проти цього, тих ми повбиваємо». І відразу всі впали навколішки, і багаті, і вбогі, і благали в Артура прощення за те, що зволікали так довго. І Артур простив їм усе, і взяв меча обіруч, і поклав його до вівтаря, де стояв архієпископ; і найзначніший з мужів, що там були, висвятив його на лицаря. А затим його було короновано, і він там поклявся лордам і громаді королювати справедливо, і боронити правду відтепер і до кінця своїх днів, а тоді він закликав усіх лордів корони наблизитися й віддати йому належну пошану та службу. І багато хто скаржився королю Артуру на великі кривди, заподіяні по смерті Утера Пендраґона, на те, що багато лордів, лицарів, леді та шляхтичів позбулися своєї землі. І повелів Артур, аби землі було повернуто тим, кому вони належали. Коли зробив так король і навів лад у землях навколо Лондона, він призначив сера Кея сенешалем Англії, а сера Бодуїна Бретонського стайничим^37, а сера Ульфіуса підкоморієм^38, а сера Брастіаса відрядив пильнувати край на північ від Трента, бо звідтіль тоді найбільше загрожували королю вороги. Та вже за кілька років звоював король усю Північ, усю Шкотію^39 і всі її володіння. Частина Валлії теж тримала проти Артура, та він подолав їх усіх, і решту так само, власною благородною силою та звитягою лицарів Круглого Столу.

Розділ VI

Як король Артур влаштував на Зелену Неділю у Валлії велику учту і які лицарі та королі прибули на ту учту.

Тоді король Артур перебрався до Валлії і став скликати на велику учту, що мала відбутися на Зелену Неділю після його коронування в місті Карліоні^40. На цю учту прибув король Лот Ловтанський та Оркнейський з п’ятьма сотнями лицарів^41. Так само прибув король Урієнс із Ґору, що привів за собою чотири сотні лицарів. Так само на учту прибув король Нентрес із Ґарлота із сімома сотнями лицарів. Так само прибув на учту король Шкотії з шістьма сотнями лицарів, хоч був він іще молодий. І так само прибув на учту король, що звався Королем із сотнею лицарів, та він сам і його люди вирізнялися скрізь. Так само прибув король Карадос із п’ятьма сотнями лицарів. Дуже тішився король Артур їхньому прибуттю, бо гадав, що всі ті королі й лицарство прибули з великої любові до нього, аби скласти йому пошану на учті, тож послав він королям та лицарям багаті дарунки. Та королі нічого з того не прийняли і прогнали його посланців із ганьбою, ще й переказали, що не в радість їм приймати дарунки від безрідного хлопчака із низькою кров’ю; і ще переказали йому, що не приймуть жодних дарунків, а натомість надають йому подарунків важкими мечами поміж головою та в’язами, бо на те вони й прибули; тож проказали вони посланцям прямо: буде для них велика ганьба, коли цей хлопчак володарюватиме над благородним королівством тої землі. Отримавши таку відповідь, посланці пішли і переказали ту відповідь королю Артуру. І з цієї причини, на пораду баронів, засів він у міцній вежі з п’ятьма сотнями доброго збройного війська, і всі вищепойменовані королі обложили його, та королю Артуру нічого не бракувало. І за п’ятнадцять днів прибув до них Мерлін у місто Карліон. І всі королі зраділи Мерліновому прибуттю і питали його: «З якого дива цей безрідний хлопчак Артур зробився у вас королем?» — «Панове, — відказав їм Мерлін, — я скажу, із якого дива. Бо він — син короля Утера Пендраґона, народжений в шлюбі, зачатий прегарною Іґрейною, дружиною дуки Корнуольського». — «Тоді він — байстрюк», — вигукнули всі. «Ні, — відказав їм Мерлін. — Артура було зароджено більш як за три години по смерті дуки, а через тринадцять днів король Утер Пендраґон пошлюбив прегарну Іґрейну, і через те я стверджую, що він не байстрюк, і хто б що там казав, він буде королем і подолає всіх ворогів, і перш ніж померти, він королюватиме довго над Англією, і коритимуться йому Валлія, Ірландія та Шкотія, і багато ще королівств, яких я і не перерахую». Декотрі з королів подивувалися Мерліновим словам і по роздумі вирішили, що так воно й станеться, а декотрі сміялися з нього й ганили, як-от король Лот, а багато хто називав його відьмаком. Але погодилися вони з Мерліном, що король Артур має вийти й промовити до них, безпечно прийшовши й пішовши, і дали вони в тому Мерлінові свою запоруку. Тоді Мерлін пішов до короля Артура, щоб розповісти про зроблене ним і переконував його не боятися, але вийти сміливо й говорити до них: «І не підлещуйтеся до них, але промовляйте до них, наче їхній король і володар, бо ви їх усіх переможете, хочуть вони того чи ні».

Розділ VII

Про першу війну, яку провадив король Артур, і про те, як він переміг у битві і подолав своїх ворогів.

Тоді вийшов король Артур із вежі, вдягнувши під плащ подвійну кольчугу, міцну й надійну, і вийшли з ним архієпископ Кентерберійський, і сер Бодуїн Бретонський, і сенешаль сер Кей, і сер Брастіас; то були найшанованіші мужі, які прибули із ним, і коли вони зійшлися з суперниками, то не було там жодної поступливості, бо тверді слова було сказано з обох боків. Але повсякчас король Артур відповідав, що коли житиме, то змусить їх схилитися, тому розійшлися вони у гніві, і король Артур велів їм стерегтися, і вони казали королю стерегтися. І король повернувся знову до вежі, де озброївся, і озброїв усіх своїх лицарів. «Що ви робитимете? — запитав Мерлін у королів. — Краще схаменіться, бо ви не переможете, хоч вас більше удесятеро». — «Чи личить нам боятися якогось там відгадувача снів?»42 — вигукнув король Лот. Тоді Мерлін зник і, поставши перед королем Артуром, порадив йому вдарити на них що є сили; а поміж тим триста добрих мужів, найкращих, що були в королів, перейшли до короля Артура, і це його вельми втішило. «Сер, — порадив Мерлін королю Артуру, — не бийтеся мечем, що дістався вам через диво, аж поки не стане зовсім зле, а тоді видобувайте його і бийте ним з усім завзяттям!» І вдарив на них король Артур там, де вони отаборилися. І сер Бодуїн, і сер Кей били ворогів ліворуч і праворуч, аж диво було дивитися, а король Артур із мечем на коні був завжди попереду і чинив дивовижні військові звитяги, й багато лицарів дуже раділи його відвазі та нестримності. Аж тут пробився з тильного боку король Лот, а з ним Король із сотнею лицарів та король Карадос, і люто напали вони на короля Артура іззаду. Але розвернувся король Артур зі своїми лицарями, і уражав усіх спереду і позаду; і був він посеред січі, аж поки під ним не вбито коня. І тоді король Лот збив короля Артура на землю. Але четверо його лицарів підхопили його і посадовили на другого коня. Тоді видобув він свого меча Ескалібура^43, і так той сліпив очі його ворогам, як тридцять яскравих світичів, і змусив він їх утікати, і багатьох повбивав. А тоді піднялися всі містяни Карліона із дрючками та ратищами, і повбивали багатьох лицарів; але всі королі трималися разом із лицарями, що вціліли, і так порятувалися втечею. І прийшов Мерлін до короля Артура, і порадив не переслідувати їх далі.

Розділ VIII

Як Мерлін порадив королю Артуру покликати короля Бана та короля Борса і яку ті дали військову пораду.

Отож влаштував король Артур учту, а потому вернувся до Лондона і, за порадою Мерліна, покликав своїх баронів на раду. Бо Мерлін попередив його, що шестеро королів, які рушили на нього війною, не забаряться вдарити на нього і на його землі. Через те попросив король в усіх поради. Не змогли вони дати ніякої поради, тільки сказали, що сил у них досить. «Ви кажете добре, — промовив король Артур, — і я вдячний вам за вашу відвагу, але чи ви, люблячи мене, не поговорили б із Мерліном? Бо всім вам відомо, як багато він зробив для мене і як багато він знає; і коли буде він перед вами, попросіть його від усього серця дати вам найкращу пораду». І всі барони погодилися просити його. Отож послали по Мерліна, і всі барони чемно просили його дати їм добру пораду. «Я дам її вам, панове, — промовив Мерлін, — я остерігаю, що вороги ідуть на вас великою силою, і в них найкращі воїни з-поміж тих, що нині живуть, і до них допіру приєдналися ще четверо королів та один сильний дука; і коли не піде за нашим королем лицарство, численніше, аніж можна зібрати в межах нашого королівства, і не стане по його боці в битві, то буде його подолано і вбито». — «А що нам потрібно зробити в такому випадку?» — запитали барони. «Я скажу вам, — відповів Мерлін, — і моя порада така: за морем є двоє братів, що королюють обоє, і на диво добре володіють зброєю; один з них — то Бан, король Бенвіка, а другий — то Борс, великий король Ґаллії, себто Франції, і воює проти цих двох королів наймогутніший із мужів король Клаудас, що посварився з ними через певний замок, і цей король Клаудас такий тяжко багатий, що наймає собі добрих лицарів, і завдає двом королям тяжкої урази; тож раджу я вам, щоб наш король послав до тих двох королів Бана та Борса двох вірних лицарів з розважливо написаними листами, де йтиметься, що коли вони прибудуть до двора короля Артура і допоможуть йому в його війні, то й він присягається допомогти їм у їхній війні супроти короля Клаудаса. Що скажете ви на таку раду?» — запитав Мерлін. «Це добра рада», — відповів король, а за ним усі барони. Тоді ж вельми спішно визначили двох лицарів, які мали вирушити посланцями до двох королів. І, як бажав того Мерлін, чемно й мудро склали два листи. А тими посланцями стали Ульфіус та Брастіас, і рушили вони на добрих конях та добре озброєні, як тоді годилося; отож перетнули вони море й помчали до міста Бенвіка, і неподалік того міста наскочили вони на вісьмох лицарів. Перестріли ті сера Ульфіуса й сера Брастіаса на вузькій стежці й хотіли полонити їх. А вони просили, аби їх було пропущено, бо вони — посланці від короля Артура до королів Бана та Борса. «Тоді, — мовили восьмеро лицарів, — ви умрете чи станете нашими бранцями, бо ми — лицарі короля Клаудаса». Тож двоє із них наставили їхні списи, і Ульфіус та Брастіас теж наставили їхні списи, і з’їхалися вони з великою силою, і списи лицарів Клаудаса було потрощено, а в тих двох зосталися цілі, і вибили вони двох лицарів із сідел на землю й, лишивши їх лежати, поїхали далі. Але решта шість лицарів наздогнали їх знову і заступили шлях, тож Ульфіус із Брастіасом поклали на землю двох інших і рушили своєю дорогою.

І третього разу вони поклали на землю ще двох. І четвертого разу вони зійшлися двоє на двоє, і обох поклали на землю. І жоден із вісьмох лицарів не уникнув тяжких ран чи саден. А коли прибули вони до Бенвіку, то пощастило їм застати там обох королів Бана та Борса. Коли доповіли королям, що прибули посланці, то послали вони до них двох гідних довіри лицарів, що перший із них був високорідний Ліонс, володар Паярнський, а з ним був сер Фаріанс, гідний довіри лицар. Відразу ж вони запитали, звідки ті прибули, а ті відповіли, що від короля Артура Англійського; тоді стисли вони їх в обіймах і дуже їм пораділи. Тож коли двоє лицарів довідалися, що перед ними посли від короля Артура, то не барилися, а заговорили до посланців і привітали їх щонайсердечніше, і сказали, що вони любіші їм за послів від будь-яких інших королів, що живуть на світі; і тоді поцілували вони листи й доставили їх своїм королям, а коли королі Бан та Борс довідалися про зміст листів, то посланців привітали ще сердечніше, аніж доти, і вельми швидко дали їм лист у відповідь, де йшлося, що сповнять вони те, про що просив їх король Артур. І запросили Ульфіуса із Брастіасом пробути в них стільки, скільки вони самі схочуть, і обіцяли їм усю гостинність, яку тільки можна виявити в їхньому краї. Тоді Ульфіус та Брастіас оповіли королям пригоду з вісьмома лицарями, стрінутими на дорозі. «Он як, — сказали королі Бан та Борс, — то наші давні приятелі. Якби ми про те знали, вони б не втекли так просто». Отож Ульфіус та Брастіас дістали щире прийняття й такі багаті дарунки, які тільки можна було повезти з собою, й отримали вони відповідь усно та на письмі, що обоє королів прибудуть до короля Артура так швидко, як тільки зможуть. Отож двоє лицарів рушили в путь і перетнули море, і прибули до свого володаря, й оповіли йому, чого вони досягли, і від того король Артур вельми втішився. «Коли, як ви гадаєте, прибудуть ті двоє королів до нас?» — «Володарю, — відказали вони, — ще до Дня Всіх Святих». Тоді король звелів готувати велику учту і скликати всіх на великий турнір. І ще до Дня Всіх Святих двоє королів прибули з-за моря з трьома сотнями лицарів, споряджених усім і для миру, і для війни. І король Артур зустрів їх за десять миль від Лондона, і була радість така, що годі й подумати; тож на День Всіх Святих на великій учті сіли в залі троє королів. І сенешаль сер Кей прислужував у тій залі, і ключник сер Лукас, що був сином дуки Корнеуса, і сер Ґріфлет, що був сином Кардола; ці троє лицарів керували всією службою, що прислужувала королям. І як тільки вимили вони руки і підвелися, всі лицарі, що прибули на турнір, були вже напоготові. І були тоді напоготові в сідлах сім сотень лицарів. І королі Артур, Бан та Борс, із архієпископом Кентерберійським та сером Ектором, Кеєвим батьком, сіли в місці під золототканим накриттям, наче в залі, із леді й шляхтянками, щоб дивитися, хто відзначиться, і вказати на переможців.

Розділ IX

Про великий турнір, влаштований королем Артуром та двома королями — Баном і Борсом, і як вони переїхали через море.

Король Артур із двома королями поділили сім сотень лицарів на дві партії. І всі три сотні лицарів із королівства Бенвіка, що в Ґаллії, билися по одному боці. Вони заховалися за щитами, і багато добрих лицарів виставили списи. Тоді сер Ґріфлет першим зійшовся із лицарем на ім’я Ладінас, і зійшлися вони з таким запалом, що дивувалися всі, хто їх бачив, і билися вони так завзято, що щити в них розлетілись на друзки, і коні з вершниками попадали на землю, і Французький та Англійський лицарі лежали так довго, що всі люди подумали, що вони вже мертві. А коли ключник Лукас побачив, що Ґріфлет лежить, то знов посадив його в сідло, і вони двоє з багатьма молодими лицарями чинили дивовижні подвиги. І сер Кей вийшов у поле з п’ятьма добрими лицарями, і вони ушістьох поклали на землю шестеро інших верхівців із кіньми. І сер Кей чинив такі дивовижні подвиги, яких більше ніхто не чинив того дня. Тоді виступили завзято сер Ладінас і сер Ґраціан, двоє Французьких лицарів, і билися так, що всі їх хвалили. Тоді виїхав сер Плацідас, добрий лицар, і зійшовся із сером Кеєм, і поклав на землю коня та вершника; і запав сер Ґріфлет у гнів, і так налетів на сера Плацідаса, що кінь та вершник упали на землю. Та коли узріли п’ятеро лицарів, що сер Кей упав, то спалахнули великим гнівом, і кожен із них поклав на землю по лицарю. А коли побачили король Артур із двома королями, що гнів починає ширитися на два боки, то виїхали на низеньких кониках^44 і стали гукати, аби всі розійшлись по домівках. Всі роз’їхалися, роззброїлись і рушили на вечірню^45, а тоді на вечерю. А тоді троє королів вийшли в сад і присудили перемогу серу Кею, ключнику серу Лукасу і серу Ґріфлету. А потому пішли вони радитися, а із ними Ґвенбаус, брат серів Бана та Борса, учений та мудрий клірик, а також Ульфіус, Брастіас та Мерлін. І, порадившись, пішли вони спати. А вранці вислухали вони службу Божу й пішли обідати^46, а тоді знову радилися й міркували, що їм краще чинити. І врешті-решт вони вирішили, що Мерлін має поїхати із печаттю короля Бана у персні до людей його та короля Борса, а Ґрацціан із Плацідасом мають вернутися й обороняти свої замки та землі, як наказали їм король Бенвіка Бан і король Ґаллії Борс; отож переїхали вони море і прибули до Бенвіка. І як побачили люди перстень короля Бана, і Ґрацціана з Плацідасом, то дуже раділи й питали, як королю ведеться, і вельми тішилися, що все гаразд, і що згода є між усіма. І, сповняючи волю своїх володарів, стали збиратися воїни так швидко, як тільки могли, і зійшлося їх п’ятнадцять тисяч кінних та піших, і було в них турботою Мерліна вдосталь усіляких припасів. А Ґрацціан та Плацідас лишилися зміцнювати і боронити свої замки, що їм загрожував король Клаудас. Тоді дістався Мерлін до моря і привіз він удосталь припасів сушею та водою. А прийшовши до моря, відіслав він назад додому піших, а з собою взяв тільки десять тисяч вершників, здебільшого добрих воїнів^47; посадив їх на кораблі, переплив до Англії і зійшов на землю в Дуврі, а звідти мудрий Мерлін повів їх таємним шляхом на північ до Бедґрейнського лісу і там заховав у видолинку. Тоді поїхав Мерлін до короля Артура та двох королів і розповів їм, як він усе влаштував, і дуже вони дивувалися, як земний чоловік міг усе те так швидко встигнути, поїхавши та повернувшись. Отож Мерлін їм розповів, що десять тисяч чекають у Бедґрейнському лісі, чудово озброєні. Лишалося тільки наказати сісти на коней усім тим воїнам, що зібрав їх король Артур. І з двадцятьма тисячами вершників мчав він удень і вночі. І наказ такий був від Мерліна, що жоден воїн не може їхати чи йти в краї по цей бік від течії Тренту^48 без знаку від короля Артура, тож вороги короля більше не зважувались їздити там і шпигувати, як раніше.

Розділ X

Як одинадцятеро королів зібрали
велике військо супроти Артура.

Отож невдовзі прибули троє королів до Бедґрейнського замку і побачили там чудове військо у всеозброєнні, і пораділи вельми, бо нічого їм не бракувало. А ось як постало військо Півночі, що його зібрано після поразки шістьох королів у Карліоні. Ті шестеро королів своїми стараннями долучили до себе ще п’ятьох королів, і стали вони збирати своїх людей, бо присягнулися, що не полишать один одного, аж поки не знищать короля Артура. І на тому склали вони клятву. І першим поклявся дука Канбенет, що приведе він п’ять тисяч озброєних вершників. Тоді поклявся король Брандґоріс Странґорський, що приведе він п’ять тисяч озброєних вершників. Тоді поклявся король Нортумбрії Кларенс, що приведе він три тисячі воїнів. Тоді поклявся Король із сотнею лицарів, завзятий і відважний юнак, що приведе він чотири тисячі озброєних вершників. Тоді поклявся король Лот, завзятий лицар і батько сера Ґавейна, що приведе він п’ять тисяч озброєних вершників. Також поклявся король Урієнс із землі Ґор, батько сера Івейна, що приведе він шість тисяч озброєних вершників. Також поклявся тоді король Ідріс із Корнуола, що приведе п’ять тисяч озброєних вершників. Також поклявся король Крадельманс, що приведе п’ять тисяч озброєних вершників. Також поклявся король Аґвісанс Ірландський, що приведе п’ять тисяч озброєних вершників. Також поклявся король Нентрес, що приведе п’ять тисяч озброєних вершників. Також поклявся король Карадос, що приведе п’ять тисяч озброєних вершників. Отож у їхньому війську було п’ятдесят тисяч тільки озброєних верхівців. А ще десять тисяч добрих піших воїнів. Отож вони швидко приготувалися, посідали верхи і вислали наперед вивідачів; і ці одинадцятеро королів ще раніше обложили були замок Бедґрейн; а тепер вони відійшли й рушили назустріч Артурові, лишивши невеликий загін тримати облогу, бо замок Бедґрейн належав королю Артуру, і люди в ньому — то були люди Артура.

Розділ XI

Про сон, що наснився Королю із сотнею лицарів.

За порадою Мерліна теж послано було вивідачів, аби знати, що діється навкруги, і зустрілись вони з вивідачами Півночі, і присилували їх відкрити, яким шляхом ітиме їхнє військо; і доповіли це королю Артуру, і на пораду королів Бана та Борса випалено й понищено було весь край перед ними. А Королю із сотнею лицарів за два дні перед битвою приснився дивний сон, наче повіяв великий вітер і зруйнував усі їхні замки й міста, а тоді все затопила вода. І ті, хто почув про сон, казали, що віщує він велику битву. Тоді, за порадою Мерліна, знаючи, де йтимуть одинадцятеро королів і де вони стануть на ніч, ударили на них опівночі, коли вони були в своїх шатрах; та їхній джура на чатах загукав: «Лорди, до зброї! Бо вороги вже поруч!»

Розділ XII

Як одинадцятеро королів з їхнім
військом билися проти короля Артура і його війська, і про багато військових подвигів.

Тоді король Артур, король Бан і король Борс із їхніми добрими та вірними лицарями вдарили на них так завзято, що їхні шатра попадали їм на голови, та одинадцятеро явили багато прикладів військової доблесті. І полягли в них ще до ранку десять тисяч добрих воїнів. Проте найтяжча битва була ще попереду, бо лишалося в них ще п’ятдесят тисяч надійних бійців. «А тепер чиніть, як я пораджу, — проказав Мерлін до трьох королів, — нехай король Бан і король Борс, і по десять тисяч їхніх людей з кожним із них, засядуть у лісі в гущавині й ховатимуться там, аж поки не розвидніє день, і не виявлятимуть себе, поки ви із вашими воїнами тяжко битиметеся; а як уже настане день, виведіть воїнів так, аби вони всіх їх побачили і пересвідчилися, що вашого війська не більше, як двадцять тисяч, і через те зраділи й не боялися вашого війська, що вийшло зі схованки». Всі троє королів і барони сказали, що Мерлін порадив мудро, і зробили все за тією порадою. Отож уранці, коли одне військо побачило друге, то військо Півночі піднеслося духом. Але тоді Ульфіус із Брастіасом привели три тисячі воїнів і вдарили на них у вузькому проході, і клали їх ліворуч і праворуч, аж любо казати. Коли одинадцятеро королів побачили, що так мало воїнів чинять таке звитяжство, то, присоромлені, люто вдарили на них знову, і тоді коня сера Ульфіуса було вбито під ним, та він, неушкоджений, легко підвівся на ноги. Проте дука Естанс Камбенетський і король Нортумбрії Кларенс обрушили гнів на сера Ульфіуса. І коли сер Брастіас побачив свого товариша в скруті, то вдарив дуку списом, і кінь із вершником полетіли на землю. Тоді побачив це король Кларенс і налетів на Брастіаса, і обмінялися вони такими ударами, що коні із вершниками попадали, і вершники довго лежали без тями, і коліна коням збилися до кісток. Тоді прибув сенешаль сер Кей із шістьма прибічниками, і бився завзято. Потому виїхали на бій одинадцятеро королів, і впали на землю сер Ґріфлет із конем та ключник Лукас із конем від ударів короля Брандґоріса, короля Ідріса та короля Анґвісанса. І тяжко й люто билися обидва війська. Коли сер Кей побачив сера Ґріфлета пішого, то налетів на короля Нентреса, збив того на землю, відвів його коня серові Ґріфлету і знов посадив того в сідло. І тим самим списом сер Кей збив на землю короля Лота і завдав тому тяжкої урази. Узрів це Король із сотнею лицарів, налетів на сера Кея, збив того на землю, забрав його коня і віддав королеві Лоту, на що той сказав: «Вельми дякую!» Коли сер Ґріфлет побачив сера Кея і ключника Лукаса піших, то наставив гострого, важкого і квадратового в перерізі списа, і налетів на Піонеля, славного вояка, і збив вершника із коня, забрав коня, і віддав його серу Кею. Коли король Лот побачив короля Нетреса пішого, то налетів на Меліота де ла Роша, збив вершника із коня, дав королю Нентресу коня і всадовив його в сідло. Так само Король із сотнею лицарів побачив короля Ідріса пішого; і налетів він на Ґвінета де Блуа, збив вершника із коня, віддав коня королю Ідрісу і всадовив того в сідло. І король Лот збив на землю Кларенса з Дикого Лісу, і віддав коня дуці Естансу. І коли всі знову повсідалися в сідла, то з’їхалися всі одинадцятеро разом, і казали, що відомстять за урази, завдані їм цього дня. А тим часом прибув сер Ектор із завзяттям на лиці й побачив, що сер Ульфіус і сер Брастіас піші й загрожує їм смертельна небезпека бути вкінець розтоптаними під копитами коней. А тоді король Артур, наче лев, налетів на короля Північної Валлії Краділманса і завдав такого удару зліва, що вершник і кінь полетіли на землю, а тоді взяв коня за вуздечку, підвів його Ульфіусу і сказав: «Візьміть цього коня, мій давній друже, бо вам вельми потрібний кінь». — «Ґранмерсі^49», — промовив Ульфіус. І після того Артур чинив такі дивовижні подвиги, що всі чудувалися. Та коли Король з сотнею лицарів побачив короля Краделманса пішого, то налетів на сера Ектора, отця сера Кея, під яким був добрий кінь, збив вершника на землю, віддав коня королю і посадовив того знову в сідло. І як король Артур побачив, що той король їде на коні сера Ектора, то тяжко розгнівався і мечем ударив короля в шолом, і чверть шолома й щита упали на землю, а меч уразив шию коня, і король із конем упали на землю. Тоді сер Кей налетів на сера Морґанора, сенешаля при Королі з сотнею лицарів, і збив того з коня, і віддав коня своєму батькові серу Ектору. Тоді сер Ектор налетів на благородного лицаря Ларданса, збив того з коня і віддав коня серу Брастіасу, якому вельми потрібний був кінь, бо топтали його кінські копита. Коли Брастіас узрів ключника Лукаса, що лежав наче мертвий під ногами у коней, і сер Ґріфлет завзято бився, кинувшись йому на допомогу, бо налетіло на сера Лукаса чотирнадцятеро лицарів, тоді Брастіас ударив одного з них у шолом, і розітнув до зубів, і налетів на другого, і відсік тому руку, що впала на землю. Тоді налетів він на третього, вразивши у плече так, що плече із рукою впали на землю. А коли сер Ґріфлет побачив, що надійшла допомога, то вразив одного з лицарів у скроню так, що голова у шоломі полетіла на землю; і сер Ґріфлет узяв коня того лицаря і віддав серу Лукасу, і допоміг тому сісти в сідло, щоб помститися за свої урази. Бо Брастіас перед тим убив лицаря, і віддав його коня серу Ґріфлету.

Розділ XIII

Ще про ту саму битву.

Коли взрів Лукас, що король Анґвісанс завдає ураз Морісу де ля Рошу, то налетів на нього з коротким важким списом і вдарив так, що кінь повалився на землю. А далі побачив Лукас, що сер Беліас Фландрський і сер Ґвінас піші, і в нападі люті забив двох лицарів-новаків, аби знов посадити тих верхи. І робилася битва дедалі лютішою, але король Артур радів, що його лицарі знов б’ються верхи; і стали вони битися разом так, що шум і грюкіт лунали над водою та лісом; а тим часом король Бан і король Борс приготувалися, налаштували свої щити й обладунки, і багато відважних лицарів аж тремтіли від нетерпіння. А тим часом Лукас, Ґвінас, Бріант та Беліас Фландрський завзято билися з шістьма королями, а саме з королем Лотом, королем Нетресом, королем Брандґорісом, королем Ідрісом, королем Урієнсом та королем Анґвісансом. З допомогою сера Кея і сера Ґріфлета вони так тіснили тих королів, що ті вже насилу відбивалися. А коли побачив король Артур, що битві ще не видно кінця, то, наче шалений лев, спрямовував свого коня то ліворуч, то праворуч, і не перепочив, аж поки не поклав двадцятеро лицарів. І завдав він королю Лоту тяжкої рани в плече, і змусив того залишити поле битви; а сер Кей і сер Ґріфлет чинили там разом із королем Артуром великі подвиги. А тоді сер Ульфіус, сер Брастіас та сер Ектор стали битися супроти дуки Естанса, короля Краділманса, короля Нортумбрії Кларенса, короля Карадоса і Короля з сотнею лицарів. І так потіснили ті лицарі королів, що змусили їх залишити поле битви. Тоді тяжко оплакував король Лот свої урази й своїх товаришів, і промовив до одинадцятьох королів: «Як не зробите те, що я пораджу, то всіх нас розіб’ють і знищать. Нехай будуть зі мною Король із сотнею лицарів, король Анґвісанс, король Ідріс та дука Канбенет, і з нами, п’ятьма королями, буде п’ятнадцятеро тисяч вояків; і ми відійдемо вбік, а шестеро королів із дванадцятьма тисячами битимуться далі, а коли довгою битвою ви знесилите їх, то ми на них завзято вдаримо. На жодний інший спосіб ми їх не подолаємо, — казав король Лот, — тільки так». Отож розділилися вони, як було сказано, і шестеро королів що було сили вдарили на короля Артура й довго билися з ним. А тим часом виїхали із засідки королі Бан та Борс, а в авангарді в них були Ліонс та Фаріанс, і зустрілися двоє королів із королем Ідрісом та його військом, і у затятій битві трощилися списи й щербилися мечі, падали коні та люди, і король Ідріс почав відступати. Узрів те король Анґвісанс і поставив Ліонса та Фаріанса на межу загибелі, бо вдарив на них дука Канбенет із великою силою. Отож така велика небезпека загрожувала життю тих двох лицарів, що вирішили вони повернути, і тільки дивом порятувалися самі й порятували своїх товаришів. Коли король Борс узрів відступ тих лицарів, то зажурився дуже, і так помчав уперед, що його воїни чорніли за ним, наче люди з Індії. Коли король Лот побачив короля Борса, а він знав його добре, то вигукнув: «Ісусе, оборони нас від смерті й жахливих каліцтв у цій смертельній небезпеці, що впала на нас, бо побачив я, що король, котрий є одним із найславніших мужів і найкращих лицарів світу, приєднався до наших супротивників!» — «Хто це?» — спитав Король із сотнею лицарів. «Це, — відказав король Лот, — сам король Борс Ґальський^50; дивуюся я, як прибув він у цю країну так, що ніхто з нас про це не знав». — «Йому це порадив Мерлін», — сказав один із лицарів. «Як на те, — промовив король Карадос, — я вдарю на короля Борса, а ви, як буде потрібно, прийдете на допомогу». — «Рушайте, — відказали всі, — а ми зробимо задля вас усе, що тільки зможемо». І король Карадос із військом рушили рівним клусом, і наблизилися до короля Борса на відстань пострілу з лука. Тоді обидва війська пустили коней учвал, а добрий лицар сер Блеоберіс, похресник короля Борса, ніс його головну корогву. «Тепер побачимо, — промовив король Борс, — як оці північники-британці вміють тримати зброю!» І король Борс налетів на одного з лицарів і прохромив його наскрізь списом, так що той мертвий покотився на землю, а після того вихопив меча і чинив із ним дивовижні безчинства, яким дивувалися обидва війська, і лицарі його теж не відставали, а робили своє; і короля Карадоса було збито на землю. Тоді надоспів Король із сотнею лицарів і порятував короля Карадоса силою своєї зброї, бо був він, попри молодість, вельми звитяжним лицарем.

Розділ XIV

Ще про ту ж битву.

Тоді виїхав на поле король Бан, наче лютий лев, і на щиті в нього була зелена смуга, а по зеленому — золото. «Гай-гай, — промовив король Лот, — тепер нас буде розбито, бо он там бачу я найхоробрішого лицаря і найславнішого мужа на світі, бо немає на світі серед живих іще таких, як брати Бан та Борс, і судився нам тільки відступ, або ж смерть; і коли ми не відступимо мужньо та мудро, то загинемо». Коли увірвався король Бан у битву, то зробив це з таким шалом, що удари знову лунали над лісами і над водою, і плакав король Лот від жалю й печалі, бачачи, як настає кінець стільком добрим лицарям. І перед великою силою короля Бана і перед великою небезпекою знову з’єдналися північні війська, що були розділилися, а троє королів з їхніми лицарями клали їх на землю, аж жаль був дивитися, й сила-силенна взялися тікати.

Та король Лот, Король із сотнею лицарів і король Морґанор зібрали своїх людей докупи і по-лицарському чинили великі подвиги, і завзято билися увесь день. І коли Король із сотнею лицарів узрів великі урази, яких завдав йому король Бан, то налетів на нього конем, завдав йому могутнього удару в шолом і приголомшив його. І запалав король Бан великим гнівом, і обрушився люто на нього. Взрівши таке, той дав остроги коневі й закрився щитом, та меч короля Бана відітнув кавалок щита, ковзнув по кольчузі йому за спиною, пробив сталевий чапрак на кінській спині, розрубав надвоє коня й увігнався в землю. Та Король із сотнею лицарів легко вивільнився зі стремен і мечем кілька разів пронизав коня під королем Баном. Потому король Бан із великою спритністю вивільнився з-під мертвого коня, налетів і так люто ударив суперника у шолом, що той полетів на землю. І в цьому гніві повалив він короля Морґанора і обрушив погубу на добрих лицарів і багатьох мужів. У цей час ввірвався у тісняву битви король Артур і побачив, що король Бан піший б’ється, як дикий лев, стоячи поміж мертвих воїнів і мертвих коней, і ніхто не наважувався наблизитися до нього на довжину його меча, але і його дістав підступний удар, і король Артур дуже жалів за ним. А король Артур був такий закривавлений, що ніхто не міг пізнати його за гербом на щиті, а на мечі в нього були кров та мізки. Озирнувшись, король Артур побачив лицаря, що їхав на доброму коні, він налетів на нього і вдарив мечем у шолом з такою силою, що меч пройшов до зубів і лицар скотився на землю мертвий; і король Артур узяв коня, привів його до короля Бана і мовив: «Любий брате, візьміть цього коня, якого ви вельми потребуєте; і я вельми співчуваю вашим тяжким уразам». — «Я скоро помщуся за них, — відказав король Бан, — бо, дякувати Богові, мої рани не заважкі, і дехто за них ще відплатить». — «Того вам бажаю, — промовив король Артур, — бо добре бачив, як ви билися; але, можливо, тоді я вже не зможу прибути до вас». І король Бан сів у сідло, розпочалася нова січа, страшна і затята, і багато в ній полягло.

І, відчуваючи велику силу, король Артур, король Бан і король Борс дали своїм лицарям трохи перепочити. Бо досі одинадцятеро королів зі своїм лицарством не давали їм перепочинку; отож вони відвели їх до лісочка над річкою й дали там відпочити, бо від ночі вони ще не зупинялися в битві. А одинадцятеро королів з їхнім лицарством згромадилися всі разом, і всі були повні страху й зневіри. Але жоден не зміг би пробитися крізь їхні лави, так міцно вони трималися й спереду, і позаду, що король Артур дивувався їхній військовій відвазі, і запалав він гнівом. «О, сер Артуре, — прохали король Бан і король Борс, — не дорікайте їм, бо вони чинять те, що мусять чинити відважні бійці. Клянуся, — говорив король Борс, — вони найкращі бійці та лицарі з усіх, що доводилося мені бачити або чути про них; і ті одинадцятеро королів гідні хвали, і, якби були вони по вашому боці, то жоден із королів не мав би союзників, більше гідних хвали». — «Я не можу любити їх, — відказав король Артур, — бо вони хотіли знищити мене». — «Ми знаємо добре, — промовили король Бан і король Борс, — що вони — ваші смертельні вороги; це вони довели раніше, і сьогодні ту провину побільшили, і тому дуже шкода, що вони такі відважні». І всі одинадцятеро королів зійшлися разом, і сказав король Лот: «Лорди, слід нам діяти по-інакшому, бо вже зазнали ми великих утрат; ви бачите, скількох людей ми втратили, і скількох добрих бійців ще втратимо, бо ми завжди оглядаємося на піших, і, рятуючи одного пішого, втрачаємо через те десятеро вершників, а тому ось моя порада: нехай наші піші відійдуть від нас, бо скоро вже споночіє. Бо король Артур не стане гнатися за пішими, і вони зможуть порятуватися самі, адже ліс близько. А коли всі наші вершники будуть разом, дивіться, аби кожен дістав наказ не відходити під загрозою смерті. І коли хтось бачитиме, що інший замірився тікати, нехай уб’є того, бо краще вбити боягуза, аніж усім загинути через нього. Що ви скажете на це? — запитав король Лот. — Прошу вас, усіх королів, дати мені відповідь». — «Це добра порада», — погодився король Нентрес, і те саме сказав Король із сотнею лицарів, і те саме сказали король Карадос і король Урієнс, а за ними вслід король Ідріс і король Брандґоріс, а за ними король Краділманс і дука Камбенет, а за ними король Кларенс і король Анґвісанс. І вони поклялися, що ніколи не зрадять один одного, байдуже, чи житимуть вони, чи загинуть. А кожен, хто тікатиме, буде убитий. А тоді полагодили вони свої обладунки, направили щити, взяли нові списи, вперли їх кожен у стегно і стояли так непорушно, наче був то ліс.

Розділ XV

Ще про ту ж битву, і як Мерлін поклав їй край.

Коли король Артур, король Бан і король Борс узріли їх та їхніх лицарів, то склали їм хвалу за їхні лицарські чесноти, бо стійкіших бійців не бачили вони і про таких не чули. Тут виготувалися до бою сорок благородних лицарів і оголосили трьом королям, що розіб’ють їхні лави, і то були Ліонс, Фаріанс, Ульфіус, Брастіас, Ектор, Кей, ключник Лукас, Ґріфлет Син Божий, і Маріс де ля Рош, Ґвінас де Блуа, і Бріант з Дикого Лісу, Беліас, і Моріанс із Замку Панн, Фландер із Замку Пань, Аннеціан, що був похресником короля Борса й хоробрим лицарем, і Ладінас де ля Роз, Емеранс, Каулас, і каштелян Ґрацціан, Блойс де ля Каз, і сер Колґріванс із Ґора. Всі ці сорок лицарів виїхали наперед зі списами, приставленими до стегон, і, давши коням остроги, пустили їх у найстрімкіший чвал. І одинадцятеро королів із частиною їхніх добрих лицарів, підостроживши коней, помчали так швидко, як тільки могли, і обидва загони вчинили там дивовижні подвиги. І тоді ввірвалися в гущавину битви королі Артур, Бан та Борс, і клали ворогів на два боки, так що коні їхні ступали по бабки в крові. Але одинадцятеро королів та їхнє військо встояли супроти короля Артура. І дивувалися тому королі Бан та Борс, адже було там багато посічено; і відійшли їхні вороги врешті-решт за маленьку річечку. Тоді примчав Мерлін на великому чорному коні й промовив до короля Артура: «Зупиніться, чи цього вам не досить? Із числа тричі по двадцять тисяч живими лишилися заледве п’ятнадцять; приспів час вам гукнути: “годі!”51, бо інакше Господь прогнівиться на вас і ви ніколи не переможете, адже одинадцятьох королів вам тепер до кінця не подолати; а коли ви згаєте ще трохи часу, то фортуна від вас відвернеться, а до них прихилиться, а через те відходьте до свого табору і спочиньте там якнайскоріше, і винагородіть своїх добрих лицарів злотом і сріблом, бо вони на те заслужили, і будь-якої відплати для них буде замало, бо ніколи ще так мало бійців, як було у вас, не чинили стільки великих подвигів, як вони цього дня, адже сьогодні тут зійшлися найкращі бійці на світі». — «Це правда», — потвердили королі Бан та Борс. «А ви, — продовжував Мерлін, — їдьте, куди вам потрібно, бо я смію передбачити, що в найближчі три роки вони не завдадуть нам клопоту, а на той час ви почуєте вже інші новини». А тоді Мерлін звернувся до короля Артура: «На цих одинадцятьох королів очікує більше прикрощів, аніж вони сподівалися, бо Сарацини висадилися в їхніх землях числом у понад сорок тисяч, усе там нищать і всіх убивають, і обложили вже замок Вандесборо, і чинять великі руйнування, а через те не бійтеся їх протягом цих трьох років. А також, сер, звеліть розшукати всю здобич, яку ви здобули в цій битві, і коли буде вона у ваших руках, щедро віддайте її цим двом королям, Банові й Борсу, аби вони сповна винагородили своїх лицарів, щоб чужоземці й надалі в разі потреби добре служили вам. А своїх власних лицарів ви зможете винагородити власним добром, як тільки того забажаєте». — «Це мудра порада, — промовив король Артур, — і як ви сказали, так воно й буде зроблено». А коли здобич було принесено королям Бану та Борсу, ті роздали її своїм лицарям так само щедро, як і дістали її.

А Мерлін залишив короля Артура і двох королів, бо хотів побачити свого навчителя Блеза^52, що мешкав у Нортумбрії; отож він від’їхав і прибув до свого навчителя, який вельми зрадів його прибуттю, і він оповів йому, як король Артур із двома королями взяв гору в битві, і як та битва скінчилася, і перелічив імена усіх королів та лицарів, які в ній відзначилися. А Блез списав ту битву слово у слово, як Мерлін оповідав йому, як і хто її розпочав і на який спосіб вона закінчилася, і хто був гідний відзнаки. І всі битви, що були за днів короля Артура, Мерлін так само переповідав своєму навчителеві, а той клав їх на письмо. А так само переповідав йому для списування про всі двобої, які вів кожний гідний пошани лицар Артурового двору. Потому Мерлін залишив свого навчителя, і прибув до короля Артура, який перебував у замку Бедґрейн, одному із тих замків, що стоять у Шервудському лісі^53; а був Мерлін убраний так, що король Артур не пізнав його, бо були на ньому чорні смушки, грубі черевики, накидка з верети, а при ньому стріли та лук, і дикий гусак у руках, а було це на ранок після Дня Всіх Святих, і король Артур не пізнав його. «Сер, — промовив Мерлін до короля Артура, — чи дасте мені подарунок?» — «А чого це, — відказав йому король, — я маю тобі, селюче, щось дарувати?» — «Сер, — відповів на те Мерлін, — краще вам подарувати мені те, чого немає у ваших руках, аніж загубити великі скарби. Бо там, де була велика битва, в землі заховано великий скарб». — «Хто тобі сказав таке, селюче?» — запитав король Артур. «Це сказав мені Мерлін», — відповів той.

Тоді Ульфіус із Брастіасом його упізнали і розсміялися. «Сер, — казали двоє лицарів, — це ж сам Мерлін говорить до вас!» Тут король Артур вельми зніяковів і подивувався хитрощам Мерліна, а з ним разом королі Бан та Барс, і всі вельми потішилися. А тим часом прибула благородна панна, ерлова^54 дочка, а батька її звали Санам, а її саму — Ліонор, і була та панна прегарна собою, і прибула вона скласти королеві пошану після великої битви, як чинили всі лорди. І король Артур запалав великою любов’ю до неї, а вона — до нього, і король ліг із нею, і зародив із нею дитину, яку нарекли Борром, і був то згодом один з добрих лицарів Круглого Столу. І надійшла тоді звістка, що король Північної Валлії Рієнс пішов великою війною на короля Лодеґранса Камілардського. І запалав через те Артур великим гнівом, бо він любив його дуже, а ненавидів короля Рієнса, бо той завжди був супроти нього. Та за наказом трьох королів було послано додому, до Бенвіка, лицарів, які мали боронитися від загроз короля Клаудаса; тож Фаріанс, Аннеціан, Ґрацціан та Ліонс Паярнський стали на чолі тих, хто повинен був захищати землі двох королів.

Розділ XVI

Як король Артур, король Бан і король Борс порятували короля Лодеґранса, та про інші пригоди.

Тоді король Артур, король Бан і король Борс вирушили з їхнім військом, близько двадцяти тисяч, і за шість днів дійшли до країни Камілард, і там порятували короля Лодеґранса з біди і повбивали багатьох воїнів короля Рієнса, числом до десяти тисяч, і змусили решту тікати. І з почестями вітав трьох королів король Лодеґранс, і дякував їм за їхню велику ласку, що помстилися за нього його ворогам. І там король Артур уперше взрів Ґвіневеру, дочку короля Лодеґранса, і відтоді він завжди любив її. Потому вони повінчалися, як то далі буде описано. Тим часом, говорячи стисло, ті двоє королів відбули до своєї країни, бо король Клаудас дуже спустошував їхні землі. Тоді промовив король Артур: «Я вирушу з вами». — «Ні, — відказали двоє королів, — зараз іще не час, бо у вас є багато справ у ваших землях, а ми повернемося, і за ті великі скарби, що дістали у вашій землі в дар від вас, ми наймемо багато добрих лицарів і, з ласки Божої, дамо відсіч підступам короля Клаудаса, а як буде на те потреба, то проситимемо у вас допомоги. А як буде така потреба у вас, то кличте нас, і ми прибудемо без зволікання, присягаємося в тому життям». — «Не буде в тому потреби, — промовив Мерлін, — аби двоє королів знову поверталися сюди воювати, та знаю добре, що благородний король Артур невдовзі прибуде до вас, бо за рік чи два матимете ви в ньому велику потребу, і він відомстить вашим ворогам так само, як ви помстились його ворогам. Бо ті одинадцятеро королів загинуть усі в один день через велику силу та міць війська двох відважних лицарів, як про це буде мовлено згодом; а ймення тих лицарів Балін Шалений і Балан, його брат, і то найзавзятіші лицарі з-поміж усіх, що нині живуть».

А тепер звернімося ми до одинадцятьох королів, що повернулися до міста, званого Сорхот, яке лежало в землях короля Урієнса, і там, як могли, відпочили і скликали лікарів, аби ті гоїли їхні рани, і оплакували загиблих товаришів. Саме тоді прибув до них посланець і повідав, що висадилися в їхній землі беззаконні Сарацини числом у сорок тисяч, які без жалю нищать і вбивають усіх, кого зможуть, і вже облягли замок Вандесборо. «Гай-гай, — казали одинадцятеро королів, — біда іде за бідою, і якби не воювали ми супроти короля Артура, то він прийшов би нам на допомогу, як допоміг він королю Лодеґрансу, що любив його більше, аніж ми, а король Рієнс зараз відбивається від короля Лодеґранса, що обліг його в замку». Отож ухвалили вони пильнувати усе пограниччя в Корнуолі, у Валлії та на Півночі. Насамперед посадили вони короля Ідріса з чотирма тисячами воїнів у місто Нант у Бретані, аби стежив він за водою й за суходолом. Також посадили вони в місто Віндесан короля Нентреса Ґарлотського з чотирма тисячами лицарів, аби стежив він за водою і за суходолом.

І лишилося в них іще вісім тисяч воїнів, щоб зміцнити фортеці на межі Корнуола. А решту лицарів з добрими воїнами розташували вони на пограниччі Валлії та Шкотії. І тримали вони оборону три роки, входячи в спілку з могутніми королями, дуками, лордами та шляхтою. І пристав до них король Північної Валлії Рієнс, що був могутнім володарем над добрими воїнами, а також король Неро, що був також могутнім володарем над добрими воїнами. І весь цей час збирали вони й узброювали завзятих і відважних бійців усякими військовими знадобами, аби помститися за Бедґрейнську битву, як про те у книзі пригод ітиметься далі.

Розділ XVII

Про те, як король Артур прибув до Карліона, і про його сон, де він бачив Рикливого звіра.

Потому, як від’їхали король Бан і король Борс, король Артур прибув до Карліона, і туди ж з’явилася дружина Лота Оркнейського наче посланниця, хоч насправді послано її було до двора Артурового як вивідачку; і прибула вона в багатих шатах разом із синами Ґавейном^55, Ґаверісом, Аґравейном та Ґаретом, і з багатьма іншими лицарями та дамами; і була вона вельми гарна собою, і запалав король великою любов’ю до неї і забажав лягти із нею. Була вона на те згодна, і зародила від нього Мордреда; а доводилася вона йому сестрою за матір’ю Іґрейною. Так він приймав її місяць, а потому вона відбула. А пізніше приснився королю дивовижний сон, від якого відчув він великий страх. І весь цей час король Артур не відав, що дружина короля Лота — сестра йому. Ось що наснилося королю Артуру. Ввижалося йому, наче наповнили його край численні грифони^56 та змії, що нищили і вбивали весь люд у його землі, і він став із ними на бій, і завдали вони йому великих ураз і тяжко його поранили, але врешті-решт він винищив їх усіх. Коли король прокинувся, тяжко було йому на душі, і той сон був увесь час на думці. Аби утекти від цих думок, став лаштуватися він із багатьма лицарями на лови. І щойно король опинився в лісі, як побачив перед собою великого оленя. «Цього оленя я вполюю», — сказав король Артур і дав острогів коневі, і довго гнався за ним, і здавалось йому, як летів він учвал, що ще трохи, й уполює його; і гнався він за ним так довго, що його коневі забракло дихання, і він упав мертвий. І тоді вирушив йомен, що був при ньому, по другого коня. Побачив король, що олень утік, а кінь його мертвий, тож сів він над джерелом і поринув у задуму; і як сидів там на самоті, здалося йому, що чує гавкіт собачої зграї з тридцятьох псів. І тоді побачив король, що іде до нього звір, дивніший від усіх, що він їх бачив чи чув про них; підійшов звір до джерела і став пити, і шум ішов у нього із черева, наче валували разом тридцятеро псів, а коли звір той пив, то в череві в нього було тихо, а потому звір пішов із великим шумом; і вельми дивувався король, тяжко про це замислився, а потому поринув у сон. Саме тоді прийшов до короля Артура піший лицар і запитав: «Лицарю замислений і сонний, скажіть, чи бачили ви, щоб тут проходив дивовижний звір?» — «Так, бачив, — відповів Артур лицареві, — та він уже за дві милі звідси. А навіщо той звір вам потрібен?» — запитав король Артур. «Сер, я вже довго переслідую того звіра, я загнав свого коня, тому я прошу Бога дати мені іншого, аби міг я продовжить гонитву». Саме тоді привели королю коня, і як лицар його побачив, то став благати, аби король віддав коня йому. «Бо гнався я за цим звіром дванадцять місяців і або я наздожену його, або зійду найкращою кров’ю свого тіла». То був король Пеллінор, що гнався за Рикливим звіром^57, а по його смерті гонитву продовжив сер Паломід.

Розділ XVIII

Як король Пеллінор взяв Артурового коня і далі гнався за Рикливим звіром і як Мерлін зустрівся із королем Артуром.

«Сер лицарю, — промовив король Артур, — лишіть цю обтяжливу гонитву мені, і я переслідуватиму його подальші дванадцять місяців». — «О дурню, — відповів лицар королеві Артуру, — бажання твоє марне, бо можу його наздогнати тільки я або ж хтось із моїх кревних». На тому він рушив до королевого коня, всівся в сідло і промовив: «Ґранмерсі, цей кінь — мій». — «Гаразд, — відказав король Артур, — аби ти не взяв мого коня силою, то я показав би тобі, хто більше гідний сидіти на ньому». — «Що ж, — промовив лицар, — шукай мене тут, коли схочеш, і знайдеш мене поблизу цього джерела», — і на тому рушив своєю дорогою. І сів король Артур, тяжко замислений, і наказав своїм людям якомога швидше привести нового коня. Саме тоді підійшов до нього Мерлін у подобі чотирнадцятилітнього хлопця і привітав короля, і запитав, чому той такий замислений і зажурений. «Я замислений і зажурений, — відповів король, — бо щойно побачив найдивовижніше видиво у своєму житті». — «Я знаю це добре, — промовив Мерлін, — а так само знаю і про тебе, і про твої думки. Але ти дурний, коли журишся за тим, чого не можеш змінити. Так само я знаю, хто ти, і хто був твій батько, і в чиєму лоні було тебе зароджено; король Утер Пендраґон був твій батько, а зароджено тебе було в лоні Іґрейни». — «Брехуне, — відказав король Артур, — як можеш ти знати це, коли замолодий ти літами, щоб бачити мого батька?» — «Насправді, — промовив Мерлін, — я знаю це краще від тебе чи будь-кого із живих». — «Я не вірю тобі», — сказав король Артур і розгнівався на хлопця. Тож Мерлін пішов, і прийшов знову в подобі старого, що мав чотиричі по двадцять літ^58, і король зрадів, бо здалося йому, що цей чоловік справді мудрий. І запитав його старий: «Що вас засмутило?» — «Я маю підстави смутитися, — відказав король Артур, — через кілька речей. А так само був тут хлопчак, який говорив мені те, чого він не мусив знати, бо через свій вік не міг бачити мого батька». — «Ні, — відказав старий, — хлопчик говорив вам правду, і розповів би вам ще більше, якби ви схотіли його вислухати. Та ви вчинили гріх, через який Бог розгнівався на вас, бо ви лягли зі своєю сестрою^59, і зародили ви із нею лицаря, який знищить вас і все лицарство вашого королівства». — «Хто ви такий, — рік король Артур, — аби говорити мені такі речі?» — «Я — Мерлін, і мене ж бачили ви в подобі хлопчика». — «О, — вигукнув король Артур, — дивний ви чоловік, та найбільше дивуюся я вашим словам, що мені судилось померти в бою». — «Не дивуйтеся, — відповів Мерлін, — бо Господь бажає, щоб тіло ваше було покаране за гріховні вчинки. Та є в мене більше підстав смутитися, — додав Мерлін, — бо я умру вельми ганебною смертю — мене живого засиплють землею, а ви умрете славною смертю». Поки вони розмовляли про це, привели для короля коня, тож Артур скочив на цього коня верхи, а Мерлін сів на другого, і поїхали вони до Карліона. А там відразу ж король запитав Ектора та Ульфіуса, як його було народжено. І розповіли вони, що Утер Пендраґон був йому батько, а королева Іґрейна — мати. Тоді король Артур промовив до Мерліна: «Хочу я, щоб послали по мою матір, і міг я говорити із нею, і коли вона скаже це сама, тоді я повірю». Тож невідкладно послано було по королеву, і зразу ж вона прибула, взявши з собою дочку Фею Морґану, яка була така гарна, що кращої не буває. І король привітав Іґрейну вельми щиро та чемно.

Розділ XIX

Як Ульфіус оскаржив королеву Іґрейну, матір короля Артура, в зраді І як прибув лицар, що прагнув помститися за смерть свого пана.

Увійшов тоді Ульфіус і мовив привселюдно, так що міг це чути король і всі, хто там були: «Ви найоблудніша пані на світі й найбільша зрадниця супроти короля». — «Стережися, Ульфіусе, — рік король, — такої мови, бо сказав ти жахливу річ». — «Я добре тямлю, — відповів сер Ульфіус, — що я кажу, і ось моя рукавичка на доказ кожному, хто спробує доводити протилежне, адже ця королева Іґрейна — причина всіх ваших скрут і тієї великої війни, яку ви мали, бо якби відкрила вона ще за життя Утера Пендраґона, як було вас зачато й народжено, не мусили б ви провадити ті смертні війни. Бо ж більшість ваших високих лордів, баронів і шляхти вашого королівства ніколи не знали, чий ви син і як зачали вас, отож та, що породила вас зі свого лона, повинна була відкрито оголосити про це всьому королівству, боронячи вашу й свою честь. Через те я оскаржую її як облудницю перед Богом, вами та королівством, і той, хто доводитиме протилежне, заплатить за це життям». Тоді заговорила Іґрейна, й промовила: «Я — жінка й не можу стати на двобій, але щоб не було мене збезчещено, якийсь добрий чоловік, певно, стане в мою оборону. Понад те, — додала вона, — знав добре Мерлін, і ви, сер Ульфіусе, як король Утер прибув до мене в замок Тінтажель у подобі мого дружини, який умер за три години перед тим, і як він зачав тої ночі зі мною дитину. І як опісля на тринадцятий день король Утер пошлюбив мене, і як за його наказом дитину, відразу по тому, як вона народилася, віддали Мерліну на виховання, а я сама ніколи тієї дитини більше не бачила й не знаю навіть, як її звуть, тож не змогла б я її упізнати». Тоді промовив сер Ульфіус до королеви: «Мерліна слід винуватити більше, ніж вас». — «Я знаю добре, — мовила королева, — що народила дитину від мого володаря короля Утера, але я не знаю, що з нею сталося». Тоді Мерлін узяв короля за руку, кажучи: «Це ваша матір». А тоді сер Ектор засвідчив, як виховував він його за наказом короля Утера. Тоді стиснув король Артур свою матір королеву Іґрейну в обіймах, розцілував її, й обливалися обоє сльозами. Потому влаштував король велике свято, що тривало вісім днів. Та одного із тих днів прибув до двору верхи джура^60, а перед ним лежав на коні смертельно поранений лицар, і повідав джура, що якийсь-то лицар поставив у лісі шатро поблизу джерела, «і вбив він мого пана, доброго лицаря на ймення Мілес; тому благаю вас поховать мого пана з честю, а котрогось доброго лицаря — помститися за смерть мого пана». Тоді вийшов наперед Ґріфлет, що був тільки джурою, бо був іще юний, віку короля Артура, і просив короля за всю виконану ним службу висвятити його на лицаря.

Розділ XX

Як Ґріфлета висвячено на лицаря і як він став на двобій із незнаним лицарем.

«Ти ще надто юного й ніжного віку, — відказав король Артур, — щоб прийняти на себе такий високий обов’язок». — «Сер, — наполягав Ґріфлет, — я благаю вас висвятити мене на лицаря». — «Володарю, — промовив Мерлін, — прикро було б утратити Ґріфлета, бо стане він вельми добрим мужем, увійшовши у вік, і служитиме вам ціле життя, а як наразиться він на небезпеку двобою із лицарем біля джерела, то може й зовсім не повернутися звідти, бо то — один з найкращих лицарів світу і вельми вправний боєць». — «Гаразд», — промовив король Артур, і на Ґріфлетове бажання висвятив його на лицаря.

«А тепер, — звернувся король Артур до сера Ґріфлета, — позаяк я зробив тебе лицарем, ти мусиш виконати моє бажання». — «Все, що ви схочете, мій володарю», — відказав сер Ґріфлет. «Поклянися мені власним життям, що, відбувши двобій із тим лицарем поблизу джерела, ти, чи випаде тобі лишитися кінним, чи пішим, відразу ж повернешся до мене, не заходячи в жодні інші суперечки ні з ким». — «Обіцяю вам, — сказав Ґріфлет, — зробити все так, як ви бажаєте». Тоді сер Ґріфлет поквапом скочив у сідло, підняв свій щит, стис у руці довгого списа і вчвал полетів до джерела, де побачив багате шатро й осідланого та загнузданого доброго коня під попоною, і різнобарвний щит, що висів на дереві, і довгого списа. Тоді сер Ґріфлет ударив у щит вістрям свого списа, і щит полетів на землю. На те вийшов із шатра лицар і запитав: «Добрий лицарю, навіщо збили ви мого щита?» — «Бо я хочу битись із вами», — відповів сер Ґріфлет. «Краще б ви не хотіли, — промовив лицар, — бо ж ви молодий лицар-новак, і ваша сила — ніщо перед моєю». — «За ці слова, — відказав сер Ґріфлет, — я битимуся із вами». — «Не хотів я цього, — промовив лицар, — та раз уже мушу, то вдягну обладунок. Але звідки ви взялися?» — запитав лицар. «Сер, я з двору короля Артура». Отож вони з’їхалися, і розлетівся спис сера Ґріфлета на друзки, а лицарів спис пробив серу Ґріфлету щит і лівий бік, і зламався той спис, і застрягнув уламок у тілі, і кінь із лицарем упали на землю.

Розділ XXI

Як дванадцятеро лицарів прибули з Риму і зажадали від короля Артура данини з цієї землі і як король Артур бився з незнаним лицарем.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.