2023

ISBN 978-617-17-0099-4 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Саморозвиток»

Науковий редактор Олександр Борзенко

Ілюстрації Марії Глушко

Трофименко Т.

Т76 Усе, що ви хотіли знати про українську літературу. Романи / Тетяна Трофименко. — Х. : Віват, 2022. — 304 с. — (Серія «Саморозвиток», ISBN 978-966-942-827-1).

ISBN 978-966-982-514-8

Книга Тетяни Трофименко, літературної критикині, або ж критикиці, як її називають у літсередовищі, присвячена знаковим романам, які відображали реалії доби й фіксували стильові й світоглядні зміни в мистецтві. Романи, які розповідають нам про життя й головні проблеми українців від ХІХ до першої третини ХХІ сторіччя.

Авторка осмислює твори Нечуя-Левицького, Панаса Мирного, Ольги Кобилянської, Валер’яна Підмогильного, Івана Багряного, Ірини Вільде, а також романи Юрія Андруховича, Сергія Жадана, Оксани Забужко, Марії Матіос, Олександра Ірванця, Ірени Карпи та інших. Це не канон, не есеї для підготовки до ЗНО, а насамперед спроба поговорити про жанр, про те, як ідеології та суспільний процес впливають на творчість, а також про те, чому й досі точаться дискусії про «великий український роман».

УДК 821.161.2.09

© Трофименко Т. М., текст, 2021

© Глушко М. А., ілюстрації, обкладинка, 2021

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2022

Вступ

Ці 22 есеї про українські романи — від Пантелеймона Куліша до Ірени Карпи — перша книжка із серії «Усе, що ви хотіли знати про українську літературу» від улюбленої критикеси Тетяни Трофименко й видавництва Vivat.

Почнімо з романів, адже романи — це круто!

Цей жанр віддавна вважається авторитетним і значущим. Усі автори мріють хоч колись створити не збірку оповідань і не повість, а саме великий роман, який стане бестселером і завоює прихильність читачів усього світу. (Навіть якщо автор каже, що не мріє, — не вірте йому!)

Саме романи (у класичному розумінні) ґрунтовно й панорамно відображають життя тієї чи іншої доби. У них порушуються ключові для суспільства питання — й іноді даються відповіді. Романи фіксують стильові й світоглядні зміни в мистецтві. Словом, без романів важко зрозуміти загальну картину літпроцесу. Нині багато говориться про потребу перепрочитання ключових творів української літератури, щоб зрештою змінити уявлення про неї як про набір садомазохістських текстів, які лише оспівують страждання нашого народу. Не факт, що перепрочитання підтвердить цю гіпотезу, але очевидно, що його час настав. І почати варто саме з романів.

У книжці ви знайдете есеї про твори, що входять до програми зовнішнього незалежного оцінювання (ЗНО), адже насамперед мені б хотілося, щоб фокус сприйняття класичної й сучасної української літератури змінився в молоді. Є тут тексти про однозначно знакові для історії літератури твори (проте це не означає, що їх неодмінно слід хвалити!), які не входять до шкільної програми. Декілька романів просто подобаються мені особисто (здогадаєтесь які?). Звісно, це дуже суб’єктивно, але й літературознавство не точна наука! Це стосується, до речі, і жанрового визначення: межа між повістю й романом не вимірюється лише обсягом тексту чи кількістю персонажів (роман більший, повість менша). Точніший критерій — значущість проблем, які зачіпає автор чи авторка (саме тому, скажімо, я даю етапну для української літератури «Царівну» Ольги Кобилянської як роман, хоча в більшості джерел ви прочитаєте, що це повість).

Для тих, кого дратує назва «Усе, що ви хотіли знати про українську літературу», зауважу, що вона, звісно, провокативна. Написати в одній книжці про всі романи нашої літератури неможливо, а поділяти їх на гірші й кращі узагалі невдячна справа, адже в кожного «гіршого» тексту є свої прихильники і хто сказав, що вони не мають рації?

Отож у цій книжці не варто шукати чергової версії канону укрліту: про багатьох інших, не згаданих тут, але, безперечно, вартих уваги письменників буде нагода поговорити далі, бо ж розмова про літературу нескінченна. Варто наголосити також, що працю над виданням було завершено до 24 лютого 2022 року, тому в окремих моментах «наша русофобія є недостатньою», а розгляд творчості авторів і авторок варто буде продовжити з урахуванням актуального суспільно-політичного контексту.

Щиро ваша,

улюблена критикеса

ХІХ століття

«Чорна рада»

Автор: Пантелеймон Куліш

Жанр: історичний роман

Напрям: романтизм

Вийшов друком: 1857

Екранізація: 9-серійний історичний мінісеріал «Чорна рада» (2000) режисера Миколи Засєєва-Руденка

Про автора

Пантелеймон Куліш (1819—1897)

Діяльність надзвичайно працьовитого, не надто послідовного у своїх суспільно-політичних поглядах письменника Пантелеймона Куліша припадає на той період, коли Україна зветься Малоросією, фактично є провінцією Російської імперії, а українська культура не має шансів на повноцінний розвиток. Українська інтелігенція протягом усього ХІХ століття намагається зберегти вияви цієї культури, а головне — мову; іти шляхом просвітництва й покласти життя на службу народу[1]. У цій справі Пантелеймонові Кулішеві не було рівних. Він пише вірші і прозу, перекладає зарубіжних класиків і Біблію, збирає та публікує фольклорні матеріали, створює перший український правопис («кулішівку»), публікує україномовні буквар, читанку та брошури просвітницького змісту для простого народу — книжки-метелики, активно співпрацює з журналом «Основа» — першим українським науково-літературним часописом.

Та водночас цей невтомний культуртреґер і патріот створює тритомну історичну проімперську працю «Історія возз’єднання Русі» («История воссоединения Руси», 1874—1877), у якій заявляє, що весь перебіг боротьби за вихід з-під влади Речі Посполитої був плетеницею «украинских разбоев»[2], а от поєднання з братнім російським народом вийшло цілком ок: порядок нарешті встановили, та й до культури ближче… Словом, суспільно-політичні погляди Пантелеймона Куліша сталими назвати складно.

Про ці суперечності, джерелом яких були не так зовнішні обставини, як внутрішні риси характеру письменника, написано багато — от хоч би в праці Сергія Єфремова з промовистою назвою «Без синтезу. До життьової драми Куліша» (1924): «Він, можна сказати, шукав і набивався на ятрючі суперечності і, кричучи з болю, не вмів, не міг чи не хотів може уникати того, що цього болю завдавало».

Як й інші українські романтики, Куліш ідеалізує українську минувшину («старосвітчину»), наділяючи її рисами земного раю та водночас уміщуючи у світовий контекст. Приміром, оповідання «Орися» (1844), написане під враженням від шостої пісні «Одіссеї» Гомера, відтворює зустріч української Навсікаї з козацьким Одіссеєм у режимі ідилії. Тут прекрасне все: і неймовірна врода дочки старого сотника Таволги, і легенда про золоторогих турів, і сцени прання на річці Трубайлі, і зустріч із мужнім красенем-козаком, який їде свататися до Орисі!

У принципі, теза про те, що головна героїня твору має бути непересічної вроди та мріяти лише про щасливе одруження, — подарунок від романтиків українській літературі всіх періодів. У повісті «Огненний змій» (1841), ґрунтованій на фольклорних фантастичних мотивах, Куліш пов’язує таку неймовірну красу з упливом нечистої сили, а в оповіданні «Гордовита пара» (1861) — із «диявольською» гординею (Маруся Ковбанівна через непорозуміння розходиться з парубком Прохором, одружується «на зло» зі старим сотником; у результаті страждають усі, а головні персонажі покінчають життя самогубством — хіба це не нагадує вам романи Люко Дашвар?).

На жаль, слава, честь, мужність, перемоги — усе це лишилося в минулому, править письменник. Не дивно, що в ранній творчості через захоплення романами шотландського письменника Вальтера Скотта, надзвичайно популярного на той час, він звертається до жанру історичної прози. Куліш старанно романтизує минуле та змушує своїх персонажів робити те саме.

Вальтер Скотт — основоположник жанру історичного роману та один із чільних представників європейського романтизму. Його найпопулярніші романи — «Роб Рой» (1817), «Айвенго» (1819), «Квентін Дорвард» (1823) — відтворюють атмосферу епохи, поєднують історичні факти з вигадкою, а напружену фабулу та любовний конфлікт — із показом суспільно-політичних подій.

Наслідки «ідилії в головах» яскраво відбилися в романі «Михайло Чарнишенко, або Малоросія вісімдесят років тому» («Михайло Чарнышенко, или Малороссія восемьдесят лет назад», 1843), де історична основа є більшою мірою тлом для морально-етичного конфлікту.

Значну частину творів Пантелеймон Куліш писав і оприлюднював російською, що було закономірним в умовах імперії (скажімо, роман «Чорна рада» мав два варіанти: первісно написаний російською мовою та згодом перекладений автором). Прикметно, що нині питання, чи має право український письменник писати російською, а видавати перекладений українською текст, дуже актуальне.

Письменник і літературознавець Віктор Петров (Домонтович) указує на народно-поетичні джерела цього твору: «З фольклорної теми батьківського прокляття Куліш робить провідну тему свого роману, вводячи її в певну історичну обстановку…»

Цитата з передмови «Вальтер-скоттівська повість з української минувшини» до видання «Михайла Чарнишенка…» 1928 року. Окрім того, Віктор Петров написав дисертацію, присвячену творчості Пантелеймона Куліша, а також чи не найпопулярніший твір, у якому йдеться про інтимне життя письменника, — «Романи Куліша» (1930).

Суть справи полягає в тому, що батько виховував Михайла Чарнишенка на прикладах козацької звитяги й так забив йому баки героїчним пафосом, що парубку стало абсолютно все одно, у який спосіб виявити свій молодечий запал. Підбурюваний негативним персонажем полковником Крижановським, головний герой їде в Голштинію воювати проти Данії за область Шлезвіґ (коротше, явно не за українські національні інтереси), а навздогін йому несеться батьківське прокляття. Л — логіка, д — дивна; утім, наприкінці роману батько з сином помиряться, хоч і після смерті Михайла.

Тут ми вперше (але не востаннє) натрапляємо на художню версію антисемітизму, притаманного українському народові з давніх-давен. Крижановський у романі Куліша має «выкатившиеся жидовские глаза и неприятное выражение губ»[3] і посилає українських козаків воювати за чужі інтереси для власної вигоди, адже недаремно кажуть: «Жида перехристи да й голову одотни»[4]…

Інший історичний роман Пантелеймона Куліша «Олексій Однорог» («Алексей Однорог», 1853) присвячений подіям 1604 року в Сіверії (нині Чернігівщина). Тут молодий герой Олексій має вбити Лжедмитрія-Самозванця (який саме йшов цими місцями на Москву, щоб відвоювати в Бориса Годунова царський трон), адже і з нього батько виховував справжнього лицаря, для якого «нет выше чести, нет большей высоты и радости, как умереть за своего государя»[5] (чесно кажучи, теж сумнівний зв’язок з українськими національними інтересами). Утім, є в «Олексії Однорозі» ідея, засаднича й для «Чорної ради»: засудження черні, юрби як деструктивного суспільного елемента.

Власне, у цих поглядах на самодержавство та стихійні протестні рухи полягає ключова різниця між Пантелеймоном Кулішем та його заклятим другом Тарасом Шевченком, уся творчість якого пронизана ненавистю до Російської імперії та любов’ю до простого народу (сама не вірю, що пишу цю фразу з радянського підручника, але це правда!).

Про їхні складні стосунки писав, скажімо, уже згаданий Віктор Петров, який зазначав, що після 1847-го Куліш майже не підтримував контактів із Шевченком, проте після повернення Кобзаря із заслання 1856 року взявся за нього всерйоз: «Твори Шевченка, на Кулішеву думку, належать не тільки Шевченкові, вони належать Україні й вічності. Вони — громадське діло, діло всього народу, здобуток нації, а тому й він, Куліш, не тільки має право “втручатись і вимагати”, але й повинен радити… вказувати поправки й зазначати переробки» тощо.

Тоді як Шевченко ідеалізував козацтво, Куліш не сприймав «запорозької вольниці», тож і на Майдан у 2013—2014 роках він би, найпевніше, не вийшов, на відміну від Кобзаря.

А взагалі найвлучніше спародіював листування Шевченка та Куліша Сергій Жадан у першому числі самвидавчого журналу «Ґіґієна» за 1997 рік: погугліть за фразою «кругом багно і бл**ське самодержавіє».

І Куліша, і Шевченка заарештовують 1847 року у справі Кирило-Мефодіївського товариства, однак першого відправляють на заслання в Тулу, а другого запроторюють у солдати із забороною писати й малювати.

Однією з найсвіжіших художніх версій тих подій є роман Олега Криштопи «Братство» (2019), де немає традиційного благоговіння перед кирило-мефодіївцями, навпаки: на жандармських допитах Куліш, Костомаров і Гулак без тортур і знущань наввипередки здають одне одного та зрікаються всіх «крамольних думок».

За три роки Куліш повернеться до Петербурга і ще багато зробить для розвитку української культури, аж доки після Валуєвського циркуляра та Емського указу не розчарується в державній службі, москвофільських симпатіях і роботі в культурі…

В останні роки життя Куліш оселиться на хуторі Мотронівка на Чернігівщині, де культивуватиме особливий тип «хутірської поезії й філософії», завдяки чому поняття «хуторянство» до наших днів залишиться синонімом патріархальності та культурної відсталості українців. У публіцистичному циклі «Листи з хутора» (1861) ідеться про особливий культурно-історичний шлях українців, який мусить пролягати якнайдалі від осередків аморальної цивілізації. Куліш-хуторянин радить землякам у жодному разі не улягати спокусам «комфортабельних чоловіколюбців», не читати книжок, окрім Біблії, і тікати з наповнених гріхом міст: «Нащо ж нам те навісне багатство? Хіба на те, щоб ожидовіти? щоб не така душа була в нас проста й милосердна? … А по-нашому, так чоловікові за свою просту, домоткану свиту треба обома руками держатися. Се його воля! Се його затула од диявольської покуси — моди, котора вас, городян, до тяжкої роботи або до лукавих вигадок і видумок день і ніч поганяє».

Ці міркування нагадують нам, звісно, і послання Тараса Шевченка «І мертвим, і живим, і ненарожденним…», і «Всякому місту звичай і права» Григорія Сковороди, і ще раніші заклики письменників-богословів, таких як Іван Вишенський чи Кирило Транквіліон-Ставровецький, рятувати душу через відречення від світу, однак сказати, що такі міркування актуальні нині, — це полестити дауншифтерам.

Ідеал усамітненого, старосвітського та патріархального життя на хуторі реалізується й у фіналі роману «Чорна рада» — найвідомішого твору Пантелеймона Куліша, де надзвичайно промовисто відбилися його погляди.

Про роман

Роман «Чорна рада» Пантелеймона Куліша має дві складові: історичну й життєву лінії (якщо котрась не сподобається — можна пропускати). Утім, якщо ви маєте складати ЗНО, пропускати не вийде: ніколи не знаєш, котра з історичних подробиць чи прізвище якого другорядного персонажа з’явиться в завданні!

Історична лінія прописана надзвичайно ретельно (сам автор визначає жанр роману як «хроніку» 1663 року), але численні екскурси в минуле переобтяжують сюжет і не позбавлені певної тенденційності.

Оповідь ведеться від третьої особи; довгі монологи з міркуваннями про суспільно-політичну ситуацію автор вкладає і в уста персонажів. Усе почалося з того, що «католицькі пани з нашими перевертнями усиловались унію на Вкраїні прищепити і не в одну церкву попом уніта, на огиду людям, поставили; віру благочестиву мужицькою вірою називали, а оддаючи жидам у оренду села, не раз із селами й церкви їм на одкуп оддавали». Коли чаша народного терпіння переповнилася, «…піднявсь страшенний, невгасимий пожар із Запорожжя — піднявсь на ляхів і на всіх недругів отчизни батько Хмельницький».

Схема «хороший Хмельницький перемагає поганих ляхів» тривалий час панувала в українській історичній прозі. В імперському дискурсі вона мусила доповнюватися компонентом «і єднає український народ із братнім російським». «Поганими» були також турки й татари: із ними боролися спільно росіяни й українці. Тією чи іншою мірою цей підхід утілюється у творах Михайла Старицького (трилогія «Богдан Хмельницький»), Володимира Малика (тетралогія «Таємний посол»), Романа Іваничука («Мальви»), Зінаїди Тулуб («Людолови»), Юрія Мушкетика («Яса»), Павла Загребельного («Я, Богдан») та інших. Водночас є тексти, де Москва постає ворогом і узурпатором: «Зруйноване гніздо» Адріана Кащенка, трилогія «Мазепа» Богдана Лепкого чи «Орда» Романа Іваничука. Сучукрліт повільно, але відмовляється від ідеологізації минувшини на користь мелодрам у старовинному антуражі (як-от романи Дарини Гнатко чи Ярослави Дегтяренко) або постмодерних інтелектуально-авантюрних текстів (Юрія Винничука чи Володимира Єшкілєва).

Десять років Хмельниччини стали тим золотим часом, який дуже швидко («мов короткі свята») минув, і почалися «свари да чвари, і вже гетьманською булавою почали гратись, мов ціпком», тобто настала Руїна[6].

У політичному змаганні за гетьманську булаву в романі беруть участь реальні історичні персонажі — Яким Сомко (ґуд бой) і Іван Брюховецький (бед бой).

Спасіння рідної землі Пантелеймон Куліш пов’язує з Якимом Сомком — наказним, тобто тимчасовим, гетьманом Лівобережної України, позитивним персонажем, який планував «зложити докупи обидва береги Дніпрові, щоб обидва… приклонились під одну булаву!» Проте втілити цю красиву мрію було майже неможливо, адже на Правобережній частині України вже був підтримуваний польським королем гетьман Павло Тетеря, а російська влада, попри те що Яким Сомко збирався гетьманувати, «держачись за руку з Москвою», шукала більш лояльного кандидата.

Гетьман Павло Тетеря в романі Куліша безпосередньо не діє, але принаймні один раз суттєво впливає на події, коли наказує стратити старого Шрама. Насправді на булаву претендував іще й ніжинський полковник Василь Золотаренко (Васюта), який інтригував проти Сомка, тому його прізвище слід запам’ятати для ЗНО!

Таким лояльним кандидатом у гетьмани став Іван Брюховецький (зневажливе прізвисько Іванець) — персонаж відверто негативний, продажний, та ще й популіст, що не гребував брудними методами залучення електорату. Він здобув підтримку простих козаків на Запорозькій Січі, бо вдавав із себе їхнього побратима (напував усіх горілкою, ходив у драних чоботах, обіцяючи, що скоро не буде «ні пана, ні мужика… ні вбогих, ні багатих»). Ставши кошовим отаманом запорозького козацтва, заручившись підтримкою посполитих, тобто некозацького населення українських земель — селян і міщан, і запорозької «черні» (власне, вибори гетьмана в Ніжині тому й дістали назву «Чорної» ради, що головну роль там зіграли соціальні низи), а також «московських братів», Брюховецький упевнено переміг шляхетного Якима Сомка.

Останній приймає свою поразку зі смиренням, вигукуючи: «Що вам битись за мою голову, коли погибає Україна! Що вам думати про мою наругу, коли наругавсь лихий мій ворог над честю й славою козацькою? Пропадай шабля, пропадай і голова! Прощай, безщасна Україно!» Утім, ці слова більше схожі на міркування самого Пантелеймона Куліша, який уважав: краще нехай буде порядок і сильна царська влада, ніж масові заворушення.

На відміну від «історичної» лінії, де все погано, «життєву» лінію роману читати цікавіше. Тут є всі характерні для романтизму риси: дивовижні збіги, драматичне кохання, суперництво, нездоланні перешкоди та чудесний порятунок. У «життєвій» лінії діють переважно вигадані персонажі, а сюжет розгортається послідовно через наскрізний образ дороги.

Головні персонажі старий Шрам (справжнє прізвище — Чепурний) та його син Петро Шраменко вирушають у подорож із Паволочі[7] підтримати гетьмана Сомка. На хуторі Хмарище, що під Києвом, вони зупиняються в Череваня — друга Шрама з часів Хмельниччини. Цей веселий і заможний (розжився під час війни з поляками) чолов’яга має єдину улюблену дочку Лесю, в яку негайно закохується Петро. Та серце молодого козака розбите: виявляється, мати дівчини таємно заручила її… з самим гетьманом Сомком!

Для ЗНО варто запам’ятати ще двох персонажів, яких Шрами зустрічають у Хмарищі: Василя Невольника — дідуся, якого Черевань викупив із турецької неволі й залишив у себе ключником, та Божого Чоловіка — старого кобзаря, який збирає гроші на викуп невольників (складно не переплутати, але все вирішує довга біла борода — у кобзаря вона є!). На перебіг сюжету ці персонажі ніяк не впливають, зате розповідають усі важливі плітки: наприклад, про те, як Сомко наказав провезти Брюховецького містом Гадячем на свині за те, що той хотів його зарізати уві сні; або як Іванець викрав гетьманську казну після того, як Юрась Хмельниченко пішов у монастир.

Тим часом персонажі вирушають на прощу до Києва, щоб зміцнити дух для боротьби з Іванцем. Просто посеред вулиці розгортається темпераментна суперечка з міщанами, що святкують народження сина Тараса Сурмача (головним питанням суперечки було: хто більше допоміг Хмельницькому в боротьбі з поляками — козаки (їх звуть «кармазинами» за те, що носять одяг із дорогого сукна) чи міщани, які в лиху годину теж брали зброю до рук. Консенсусу досягти було важко, але принаймні головних героїв не побили…)

Дорогою в монастир до Лесі чіпляється стрьомного вигляду запорожець («здоровенний козарлюга», «пика широка, засмалена на сонці; сам опасистий; …уси довгі, униз позакручувані, аж на жупан ізвисали; очі так і грають, а чорні, густії брови аж геть піднялись над тими очима»), який похваляється викрасти дівчину, бо вона йому сподобалася. Утім, виявляється, що це Кирило Тур — добрий товариш Сомка, тому всі кажуть щось типу «Ахаха, який дотепний жарт!» — і йдуть вечеряти до гетьмана, який дуже зручно живе в Києві.

Після вечері Тур, названий у романі характерником, тобто чаклуном, виконує свою обіцянку й викрадає Лесю так, що ніхто цього не почув. Рятувати дівчину кидається лише Петро Шраменко (бо йому не спалося з горя!). Вони з Туром довго б’ються, аж доки не падають без сил, поранені. Коли ж їх нарешті знаходять, наречений Лесі гетьман Сомко щонайперше турбується, чи живий його побратим! Дівчина розуміє, що він ґей дуже розчаровується, але нічого не може змінити: вона забирає Петра у Хмарище, лікує і присягається бути йому сестрою.

Поза сумнівом, нормальний романтичний герой викрав би кохану й утік із нею, але ми вже знаємо, що Пантелеймон Куліш понад усе цінує синівську покірність батьківській волі, тому Петро приречений: «Він добрий був син і щирий козак; лучче йому з нудьги загинути, ніж панотця навік преогорчити і золоту свою славу гряззю закаляти».

Слід сказати, що дії Кирила Тура в цій історії взагалі не відзначаються логічністю (нагадую, що Пантелеймон Куліш недолюблював простих запорожців, тож цей персонаж для нього втілює стихійну силу, позбавлену раціо): він суто зі спортивного інтересу викрадає Лесю, не кохаючи її, ба більше — знаючи, що буде покараний за те, що «знюхавсь, поганий, з бабами і наробив сорому товариству на всі роки» (утім, заборона на контакти з жінками не завадила козакам після Чорної ради силою хапати «дочок шляхетських і старшинських» у відданому на грабунок Ніжині).

Так і стається: козака лупцюють киями в урочищі Романовський Кут поблизу Ніжина, а забирає його напівпритомним звідти… Петро Шраменко, який з батьком і родиною Лесі перебуває неподалік у родича Череванів на прізвище Гвинтовка.

Якщо точніше, Матвій Гвинтовка — брат Меланії Череванихи, але сподіваюся, що на ЗНО це не перевірятимуть! Утім, запам’ятати цього персонажа варто хоча б для ілюстрації аб’юзу в середовищі українського козацтва: під час Хмельниччини Матвій забрав із розореного маєтку польську княгиню, змусив жити з ним і всіляко знущався, виміщаючи на ній ляхівські кривди українцям. Не дивно, що на Чорній раді Гвинтовка зрадить гетьмана Сомка й перейде на бік підтримуваного московитами Брюховецького.

Якщо вас дивує, чому екзекуція відбувається не на Січі, нагадаю, що вся тусовка підтягується до Ніжина, де має відбутися Чорна рада. Підготовані Брюховецьким бурлаки й гольтіпаки чекають, що їм віддадуть місто на пограбування, а заодно не відмовляються випити горілки й навалити Кирилові за зраду. Крім того, на бік Іванця переходять один за одним козацькі полки, тож під час Чорної ради з Сомком залишається лише жменька людей. Саме голосування за гетьманську булаву більше походить на дикий шабаш, тому зрештою персонажі розпорошуються. Кирило Тур намагається врятувати з в’язниці Сомка, але той воліє померти, ніж і далі розколювати Україну й боротися за булаву.

Це найромантичніший фрагмент у романі: коли Тур у широкій семирязі, з насунутим аж на очі кобеняком (просто уявіть, що це чорний плащ із капюшоном!), причепивши на спину горб, приходить до Брюховецького й каже: «Я готовий убити Сомка!» — Іванець дає йому золотий перстень, і саме завдяки цьому «пропуску» запорожець, зрештою, і врятує Лесю, яку добрий дядечко Гвинтовка вирішив під шумок видати заміж за третьорядного персонажа — писаря Вуяхевича, теж зрадника. Тур привозить дівчину на хутір Хмарище, а сам із побратимом їде в Чорну Гору.

Позаяк у ті часи не було телефонів і електронної пошти, Петро Шраменко геть нічого не знає про свою кохану. Відразу після Чорної ради вони з батьком скачуть у Паволоч, бо місто збунтувалося проти гетьмана Тетері. Старий Шрам віддає життя, аби врятувати земляків: Тетеря страчує його як призвідця бунту, але не знищує Паволочі. Засмучений Петро, поховавши батька, вирішує піти на Січ, але перед тим заїхати на хвилиночку в Хмарище. Як же він здивувався, побачивши живу і здорову, а головне — тепер уже не заручену з гетьманом Сомком Лесю! Звісно, закохані одружуються та залишаються жити на хуторі.

«Отак-то минулося все те лихо, мов приснилося. Одних зломило, а іншим Господь указав рости та цвісти», — резюмує Пантелеймон Куліш, у принципі, пропонуючи нам хепіенд і трішечки нав’язуючи свій ідеал хутірної ідилії.

1 Усе, що ви хотіли знати про українське літературне народництво ХІХ ст., можна прочитати в монографії Соломії Павличко «Дискурс модернізму в українській літературі» (перше видання — 1997 року).

2 Українських розбоїв (рос.).

3 Вилуплені жидівські очі й неприємний вираз губ (рос.).

4 Жида перехристи та й голову відітни (рос.).

5 Немає вищої честі, немає більшої висоти і радості, як померти за свого володаря (рос.).

6 Так називається період після смерті Богдана Хмельницького (1657) до початку гетьманства Івана Мазепи (1687), коли суспільство стрясали постійні збройні конфлікти, множилася зрада і майже не було перемог.

7 Паволоч — тепер місто на Житомирщині. Старий Шрам був паволоцьким полковником (не забуваємо про чергування к/ч/ц у словотворенні!), а до того козаком і священником.

«Хмари»

Автор: Іван Нечуй-Левицький

Жанр: ідеологічний роман

Напрям: реалізм

Вийшов друком: 1874

Про автора

Іван Нечуй-Левицький (справжнє прізвище — Левицький; 1838—1918)

«Колосальне всеобіймаюче око всієї України» та «артист зору» — так назве Івана Нечуя-Левицького Іван Франко у статті 1905 року, коли нарешті захоче його похвалити. Хоча починалися відносини двох чільних українських письменників не з компліментів! 1878 року у львівському журналі «Правда» було надруковано статтю «Сьогочасне літературне прямування», де Нечуй-Левицький проголосив гасло, дуже подібне до того, що за кілька десятиліть лунатиме у творах лідера Червоного ренесансу Миколи Хвильового: «Геть від Москви!», та озвучив принципи, якими мусить керуватися у своїй творчості український письменник: реальність, національність і народність.

Письменник-реаліст, на думку Нечуя, має змальовувати винятково життя українського народу лише українською мовою та відповідно до усталених світоглядних норм. Що ж до мови, то «для літератури взірцем книжного язика повинен бути іменно язик сільської баби, з її синтаксисом», наполягав майбутній класик, і якби він сказав це тепер, його б затролили за суржик. У принципі, його й так затролив Іван Франко, щоправда, за інше. У статті-відповіді «Література, її завдання й найважніші ціхи» (1878) він указав на те, що не варто плутати імперський режим і прогресивну російську літературу, а також нарікати, якщо остання виявляється сильнішою у впливі на читача, — напишіть краще, та й по всьому. На той час Франкові було лише 22 роки і він іще погано уявляв, із чим йому доведеться зіткнутися на творчій ниві…

Узагалі молодому Франкові, напевно, складно було уявити проблеми старшого за віком Нечуя і, як громадянину Австро-Угорської імперії, збагнути розклáди життя в імперії Російській. Через цензурні заборони україномовні твори фактично втратили шанс на публікацію, тому тексти Нечуя-Левицького чи Панаса Мирного виходять друком за кордоном — за кордоном Російської імперії. Те саме стосується мови та політичних заходів: у Львові можливостей було більше, хоч ідеальною ситуацію назвати важко.

Хай там як, але аргументи молодого нахаби жодним чином не вплинули на Нечуя-Левицького, для якого висловлені в «Сьогочасному літературному прямуванні» думки були не миттєвою примхою, а життєвим кредо. Нащадок династії священників із Богуславщини (тепер Черкащина), він відмовився провадити далі родинну лінію і став учителем. Очевидно, у цьому можна вбачати вплив складних стосунків із батьком, які спробував дослідити в розвідці 1927 року Валер’ян Підмогильний, чи не вперше застосовуючи методику психоаналізу щодо українського письменника. На його думку, для підлітка Івана Левицького великою травмою стала смерть матері (батько-священник був відлюдькуватий та емоційно закритий у ставленні до дітей). Відтак майбутній класик дістав Едіпів комплекс: ненавидів і водночас копіював у побуті батька, обожнював покійну матір, сублімуючи почуття до неї в україномовну творчість. А що мати зовсім не говорила російською, то й одержимість Нечуя народною мовою Підмогильний пояснює саме цією травмою. Що ж, можливо, він і має рацію…

Парадоксальність біографії Левицького ще й у тому, що він, гаряче вболіваючи за українське, третину свого життя викладав російську мову й літературу по різних містах імперії, зокрема в польському Седлеці та молдавському Кишиневі. Роки викладання були найактивнішими в його творчій біографії. У 1860—1870-х він написав оповідання з сільського життя, найвідоміші повісті про бунтівного кріпака Миколу Джерю та знамениту Кайдашеву сім’ю, роман «Хмари», студію з народної міфології «Світогляд українського народу в прикладі до сьогочасності», історичну драму «Маруся Богуславка», комедію «На кожум’яках», яку Михайло Старицький пізніше перелицює і зробить шлягером під назвою «За двома зайцями».

Поширений стереотип про Нечуя-Левицького змушує думати, ніби він писав лише про село — і цим суттєво обмежив тематичні рамки української літератури. Однак це не зовсім так: у згаданих творах і текстах пізнішого періоду постійно зринає урбаністичний простір (наприклад, у повісті з життя інтелігенції «Над Чорним морем»). Правда, місто переважно не викликає захвату автора, а його щира любов справді належить селу (як любов Пантелеймона Куліша — хутору).

Починаючи від повісті Олександра Кониського «Семен Жук і його родичі» (1873) і роману Нечуя-Левицького «Хмари», образ інтелігента-українофіла (та інтелігентки-українофілки!) регулярно з’являється в українській літературі, хоча ще й не надто часто. Образи таких «нових людей» маємо в повістях Бориса Грінченка «Сонячний промінь» (1890) і «На розпутті» (1891), «Царівні» (1895) Ольги Кобилянської, «Перехресних стежках» (1900) Івана Франка. Романтичні тенденції поєднуються тут із реалістичними: на тлі тих представників інтелігенції, які зреклися свого українства, такі персонажі мають привабливіший вигляд, однак їхня діяльність в умовах імперії складна й малоефективна.

Головною фішкою прози Нечуя є розлогі заміські пейзажі, а найяскравішими постатями серед персонажів стають активні й енергійні жінки: навіть якщо ви не читали сатиричних оповідань про бабу Параску та бабу Палажку, усе одно знаєте їхні імена. Інша річ, що симпатій ці образи викликають мало: стандартна сільська українська баба — дуже часто чорнорота інтриганка, для якої справою честі є нав’язувати свою програму поведінки та отруювати всім життя. Як не дивно, «виростають» ці жахливі баби з милих і поетичних дівчат (технологію перетворення детально розкрито в повісті Нечуя-Левицького «Кайдашева сім’я» на прикладі Мелашки).

Більше, ніж Нечуй, любить просту сільську бабу тільки сучасний український письменник Сергій Осока, який у своїх книжках («Нічні купання в серпні» і «Три лини для Марії») позбавив її всіх негативних рис і звеличив буквально як Прекрасну даму куртуазної поезії.

Віддано люблячи село, Нечуй-Левицький майже все життя провів у місті.

«На пенсію» він вийшов досить рано й оселився в Києві, де провів уже не надто плідні для творчості 30 років. Письменник жив скромно, гонорари за перевидання текстів клав у банк, завжди охайно вдягався, ретельно розплановував день, на вулицю виходив із парасолькою — і скандалив із Сергієм Єфремовим, Михайлом Коцюбинським і представниками галицької культурної спільноти через правопис, забороняючи правити його тексти. У відповідь Єфремов написав біографічний нарис, у якому Нечуй постає сварливим і кумедним дідком, помішаним на пунктуальності аж так, що покидає святкування ювілею своєї 35-річної діяльності в самому розпалі — о десятій вечора. Ставте лайк, якщо вам теж 66 і дивитися, як бухає молодь на вашій вечірці, набридає вже близько десятої!

Цю «цікавинку» біографії письменника залюбки повторюють нині за будь-якої нагоди, наголошуючи на його винятковій примхливості в останні роки життя. Навіть у книжці, яку можна вважати спробою експериментальної біографії, — романі Петра Яценка «Нечуй. Немов. Небач» (2017), де фактаж поєднується з несподіваними інтерпретаціями про нібито вживлене героєві механічне серце, тоді як у його справжньому серці оселилися… галицькі опирі, бачимо згадку про ці ювілейні події, де «маленький скоцюрблений Нечуй» сидів на сцені зі «слабкою і жалісливою посмішкою». Щоправда, дорогою додому він несподівано спритно дає відсіч гопникам на районі, бо з його парасоля, виявляється, можна було стріляти!

Якщо маєте бажання читати не художні, а наукові інтерпретації, мастрідом є найновіше дослідження з творчості Івана Нечуя-Левицького «Нечуваний Нечуй. Реалізм в українській літературі» (2016) Максима Тарнавського.

Образ примхливого, але завзятого оборонця своїх ідей, погодьтеся, значно привабливіший за типаж вічно невдоволеного дідка. Тому далі ми поговоримо про роман «Хмари», наповнений автобіографічними споминами й романтичними пориваннями молодості Нечуя, який делегує головному герою Павлові Радюку власні ілюзії та зацікавлення.

Про роман

Майже 150 років відділяють нас від часу виходу друком «Хмар», а проте основні риси ідеологічного роману, закладені в цьому тексті, залишаються майже незмінними в літературі сучасній.

По-перше, композиція: ні, вона не така заплутана, як у романі «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» Панаса Мирного та Івана Білика, але логічною й збалансованою її теж не назвеш. Приблизно половина тексту роману — це історія українця Дашковича та росіянина Воздвиженського, випускників Київської духовної академії. Автор розповідає про те, як його персонажі навчаються, одружуються та беруться до викладання, а далі в сюжет раптово вривається молодий і активний Павло Радюк — син поміщика, який зацікавився українофільством і прагне змінити світ на краще.

Увага автора й читача перемикається на нього — і далі ми стежимо вже за геть іншою колізією кохання і суспільної діяльності Радюка, так ніби Дашковича з Воздвиженським і не було взагалі. Та щойно ми входимо у смак цих перипетій, як Нечуй-Левицький пришвидшеними темпами згортає оповідь, «прилаштувавши» кожного з персонажів.

Радюка він узагалі «відправляє» на Кавказ, щойно того беруть на язики як страшного соціаліста та «дракона революції». «Не зумів ти, брате, побороти тяжких чорних хмар російського самодержавства», — неначе говорить героєві автор.

По-друге, щодо хмар. Ідеологічна програма Нечуя-Левицького чітка й послідовна, і йому нескладно повторити для тих, хто не зрозумів. Російська імперія всіляко упосліджує українців і в соціальному, і в національному аспектах, тож усе, пов’язане з нею, зображується негативно. Київська академія (про яку автор пише, спираючись на власні спогади з часів навчання) уже не осередок високої науки, а місце, де готують попів для московської церкви: «Давня академія Могили служила вже не Україні, не українському народові, а великоруському урядові і його государственим планам».

Не дивно, що навчання провадиться абияк. Для Воздвиженського, який приїхав із Тули, це цілком норм: він не переобтяжений інтелектом і стає викладачем тільки завдяки тому, що митрополит — його земляк. Натомість Дашкович, українець з діда-прадіда, з ентузіазмом заглиблюється в науку, але в цьому й полягає зрада: «…філософія китайського Конфуція й Лао-Дзи була цікавішою для його од рідного краю, од України». На схилі років цей поважний професор ужахнеться тому, що наробив зі своїми дітьми: «…одбив їх од свого народу, не передав навіть їм рідної мови, не передав їм симпатій до рідного краю, до народу», але буде пізно.

По-третє, щодо дітей. Коханню, родині, вихованню дітей в системі цінностей автора надається важливе місце. У романі це провідна ідея. Уже на початку твору Воздвиженський і Дашкович обговорюють майбутніх дружин, демонструючи особливості менталітету. Майже як Карпо з Лавріном на початку “Кайдашевої сім’ї”, але наголошуючи на ідеологічній складовій!

Росіянину Воздвиженському потрібна покірна й богомільна жінка, українець Дашкович не хоче наймички, а шукає жінку з характером. Одружившись із сестрами, дочками київського купця Сухобруса, вони обоє побачать небо в діамантах. Поведінкою Марти й Степаниди, які вимагають від чоловіків грошей, уваги та послуху, Нечуй-Левицький ілюструє власну тезу, озвучену, зокрема, і в «Сьогочасному літературному прямуванні»: українські жінки, на противагу російським, не мовчазні жертви, вони енергійно обстоюють власні права.

Здавалось би, який подарунок для сучасних феміністок, але насправді ні: у «Хмарах» маємо епізод, коли Дашкович, поїхавши на село, бачить жахливі сцени з бійками й каліцтвом у місцевій родині, де «і він хоче верховодить в господі, і вона хоче верховодить, ніколи не змовчить йому, та й войдуються цілий вік». Пізніше повість «Кайдашева сім’я» повною мірою покаже утопічність спілки, де всі непоступливі й горді, нездатні до партнерських стосунків.

Зрештою, і по-четверте, розбіжність між декларованими ідейними принципами та реальним життям, яке вперто повертає логіку зображуваного не в той бік, у який хотілось би авторові, найяскравіше розкривається через образ головного персонажа. За пасивність і нездатність до рішучих дій Павла Радюка критикували вже сучасники, однак насправді автор лише змалював поширений для другої половини ХІХ століття тип інтелігента-народника в першому поколінні, уклавши в його вуста значну частину думок і планів із власної молодості.

Зацікавлений в університеті «європейськими ідеями», «новий чоловік» Павло шокує власну родину в селі на Полтавщині, коли приїздить до них не в нормальному для панича одязі, а «так гарно убраний, неначе на театральній сцені», — у народному строї. «Ми, тату, носимо народну свиту, бо ми народовці, стаємо на бік народу; ми націонали! Ми протестуємо нашою свитою проти деспотизму, який насів на нашу українську національність, на нашу мову, на нашу літературу, на наше життя», — пояснює герой свою принципову позицію. (До речі, цікаво зіставити образ Радюка з персонажем зі співзвучним прізвищем, який приїде навчатися із села до вже радянського Києва. Степан Радченко в «Місті» Валер’яна Підмогильного значно цинічніший, він використовує українізацію як засіб досягнення власних цілей, а не просвіти народу.) І ми чудово розуміємо, що це говорить сам Нечуй, перейнятий вірою в національні ідеали.

Утім, є в програмі Радюка й соціально-політична складова, що ґрунтується на старому доброму протиставленні села й міста та засудженні панів і жидів — експлуататорів українського народу: «Я був недавнечко на селі: бачив, яке життя нашого народу; бачив, які там порядки. Тепер в селах більше шинків, ніж шкіл. Ті школярі, що виходять з школи, і самі не тямлять, як себе цінувать, чи в шаг, чи в карбованець. Вони не поважають народу й своєї національності і самі не тямлять, що вони за люди! Не народ, а якусь збавлену череду писарів та панських лакеїв готує тепер народна школа на Україні. А голови обдурюють народ вкупі з писарями й жидами-шинкарями. Жиди поять народ, беруть в заставу часом останню одежину. Люди позичають гроші й дають за проценти своє поле на кілька год голові та багатирям. Це все я говорю про села. А що сказати про наші города? Про порядки в городах?»

Попри те що Радюк наполягає на потребі справ, а не балачок, його власна діяльність не справляє серйозного враження. Найкумеднішою є сцена на баштані, коли молодий народолюб вирішує зануритися у справжній побут селян, але пасує перед тяжкою роботою на сонці (як і Нечуй, він дуже любить село, але з віддалі). Далі Радюк з однодумцями доходять до ідеї виготовлення україномовних книжок-метеликів для масового читача та відкриття недільних шкіл для народу (цілком стандартна програма малих просвітницьких кроків, характерна для Старої громади, організації української інтелігенції в Києві, членом якої був Нечуй-Левицький, поки її просвітницьку діяльність не заборонили Емським указом 1876 року).

Із цих чудових планів кпить учасник українофільського товариства Кованько: «Чи ви пак знаєте, що наші студенти тільки й думають, як вони житимуть в курінях на баштанах і як їх жінки носитимуть їм обіди з дому, як вони будуть орать однією рукою, а другою книжку держать, а третьою писати докторські дисертації». Кованько, до речі, теж є новим інтелігентом, але не стражденним, а іронічним, без усякого пієтету до старосвітчини, — і симпатії автора явно не на його боці!

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.