2023

ISBN 978-617-17-0076-5 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Credit shall be given to Avid Reader Press, an Imprint of Simon & Schuster, Inc., as the original publisher

Перекладено за виданням: Newman T. J. Falling / T. J. Newman. — New York : Avid Reader Press, 2021. — 304 p.

Переклад з англійської Єлени Даскал

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Ньюман Т.-Дж.

Н92 Падіння / Ті-Джей Ньюман ; пер. з англ. Є. Даскал. — Х. : Віват, 2022. — 336 с. — (Серія “Художня література”, ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-789-0 (укр.)

ISBN 978-1-9821-8479-7 (англ.)

Одного дня пілот Білл Гоффман зійде на борт літака, що прямує до Нью-Йорка, і зрозуміє, що повітряному судну не судилося дістатися місця призначення і всі пасажири взяли квитки в один кінець. Адже перед зльотом родину пілота захопили й тепер усі люди на борту мусять померти: сім’я виживе лише в тому разі, якщо пілот слухатиметься вказівок і розіб’є літак. Єдиним союзником Білла стає старша бортпровідниця, якій доведеться не лише вгамовувати пасажирів, а й вирішувати, чи може вона довіряти капітанові в екстремальній ситуації. Тож приємного польоту?

УДК 821.111(73)

© TJ Newman, 2021

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Ця книжка — вигадка. Усе, що стосується будь-яких історичних подій, реальних людей та місць, використано для опису вигаданої історії. Решта імен, людей, місць та подій — витвір авторської уяви. Будь-яка схожість із реальними подіями, місцями та людьми, живими чи мертвими, геть випадкова.

Моїм батькам

Кенові та Деніз Ньюман

Що Бог учинив!

Числа 23:23[1]

1 Цитати з Біблії наведено в перекладі І. Огієнка. (Тут і далі прим. пер.)

Коли черевик упав їй на коліна, з нього ще стирчала нога.

Жінка з вереском злетіла вгору. Кривава маса на мить невагомо зависла в повітрі, перш ніж її засмоктало у велетенську дірку у фюзеляжі літака. Проходом, поряд із її сидінням, повзла стюардеса й криком нагадувала пасажирам, щоб вони надягнули кисневі маски.

Білл спостерігав за всім цим із задньої частини літака.

Пасажирка з черевиком аж ніяк не могла чути того, що кричала юна стюардеса. Вона, мабуть, узагалі нічого не чула після вибуху. З обох її вух струменіли дві тонкі цівки крові.

Ударна хвиля підкинула тіло стюардеси в повітря та кинула його на підлогу — голова з кучерявим русявим волоссям приземлилася, вогко плямкнувши. Дівчина якусь мить лежала нерухомо, поки літак не пішов у стрімкий штопор. Ковзаючи проходом, стюардеса намагалася намацати металеві стійки під пасажирськими сидіннями. Учепившись в одну з них тремтливими руками, вона спробувала втриматися попри стрімке падіння літака. А коли перевернулася набік, ноги її злетіли в повітря й зависли там.

Літаком розлетілися уламки, папір і одяг, ноутбук, бляшанка з газованою водою. Дитяча ковдрочка. Здавалося, наче всі опинилися всередині торнадо.

Білл простежив за її поглядом уздовж салону літака… і побачив небо.

Сонце лило на них своє проміння крізь широкий отвір, який іще тридцять секунд тому був дверима аварійного виходу на крилі. Інша бортпровідниця щойно зупинялася там, щоб зібрати сміття.

Білл дивився, як старша руда бортпровідниця всміхнулася, узяла вбраною в рукавичку долонею порожню пластянку, викинула її до мішка… а тоді за одну вибухову мить зникла. Цілий ряд зник. Борт літака зник. Білл ширше розставив ноги, коли лайнер загойдався в повітрі зліва направо, вочевидь, більше не в змозі утримувати рівний курс. «Авжеж, штурвал», — подумав чоловік. Мабуть, хвіст було цілковито зруйновано.

Над головою русявої бортпровідниці з гучним клацанням розчахнулося кілька полиць. Багаж повипадав, несамовито розлітаючись кабіною. Велика рожева валіза на коліщатках вистрілила вперед, і її засмоктало в отвір. Вилітаючи назовні, вона влучила у фюзеляж і відірвала ще шмат шкіри на літаку. Оголені каркаси і стрінгери[2] складалися в ґратку людської інженерної думки на тлі небес. За розхльостаними дротами та сичанням жовтих і помаранчевих іскор проступали поодинокі хмарки. Білл примружився, подивившись на сонце.

Літак опустився достатньо, щоб бортпровідниця на підлозі змогла звестися на коліна. Чоловік спостерігав, як вона бореться з неслухняним тілом. Витягнувши ногу вперед, дівчина виявила, що стегнова кістка стирчить крізь шкіру. Кліпнувши кілька разів у бік закривавленої рани, вона продовжила повзти салоном.

— Маски! — крикнула, щосили тягнучи себе проходом до задньої частини літака, та голос майже розчинився в оглушливому ревінні вітру.

Дівчина подивилася вгору на чоловіка, який хапав руками кисневі маски. Упіймавши одну, він спробував натягнути її на обличчя, але порив вітру вихопив маску в нього з рук — шматок пластику з еластичними зав’язками закрутився в повітрі.

Сірий туман заполонив кабіну бурхливою імлою з уламків та хаосу. Металева пляшка для води пролетіла салоном і зацідила в обличчя розтягнутої на підлозі бортпровідниці. З носа враз заструменіла кров.

— Його застрелили! Мого чоловіка! Допоможіть!

Білл глипнув на жінку, яка гамселила кулаками по позбавленому життя тулубу свого чоловіка. Із двох невеличких дірочок у чолі на очі та щоки збігали червоні цівки. Бортпровідниця відкинула з обличчя кучері та схопилася за бильця крісла, щоб ближче подивитися на пасажира.

Це були не кулі. А заклепки з обшивки літака.

Лайнер несамовито завібрував, і підлога почала здиблюватися. Білл відчув, як совається все під ногами. Замислився, чи витримає корпус. Прикинув, скільки в них залишилося часу.

Бортпровідниця знову поповзла вперед, обпершись рукою на темну пляму на килимі тієї ж миті, коли Білл відчув сморід сечі. Дівчина підвела погляд на пасажира на сидінні біля проходу. Він шоковано витріщився на неї, біля ніг розпливалася калюжа.

— Льоду, — застогнав хтось.

Бортпровідниця обернулася. Білл подивився на пасажирку з іншого боку проходу, котра витягнула до дівчини руки з якоюсь м’ясистою грудкою. Бортпровідниця зіщулилася. Знизу було чудово видно, що підборіддя і шия пасажирки залиті багряною кров’ю.

— Льоду, — повторила жінка, і з її рота вихопилася кривава хвиля. Це був її язик.

Білл озирнувся через плече на затильну стінку, дивлячись, як смикається на вітрові кабель інтеркому, до якого повзла бортпровідниця. Перевів погляд на інший бік невеличкої кухні. Третя бортпровідниця купою лежала на підлозі поряд із поваленою коробкою із соком. Чоловік повернув голову вбік, розглядаючи помаранчеві бульбашки, що вже змішувалися з червоною калюжею навколо її тіла.

Русява дівчина нарешті дотягнулася до кінця проходу, до її форми причепилися пакетики з цукром та вершками. Вона витягнула руку, але миттю відсмикнула її.

Шлях їй заблокувала пара чорних вечірніх черевиків.

Бортпровідниця підвела погляд. Лежачи під ногами в Білла, закривавлена й переламана, вона розтулила рота, але не витиснула із себе жодного слова. Чоловікова краватка тріпотіла на вітрові. Двигуни несамовито заверещали на них обох, ніби прагнули, щоб бодай що-небудь відбулося.

— Але якщо ви… — затнулася бортпровідниця, дивлячись угору на Білла. На її обличчі з’явилося усвідомлення зради. — Хто керує літаком, капітане Гоффмане?

Білл різко вдихнув, наче збирався відповісти, але не зміг. Кинув погляд углиб літака на зачинені двері кабіни. «Мені слід було сидіти з протилежного боку».

Білл перестрибнув через бортпровідницю і помчав проходом до носової частини літака. Біг чоловік щодуху, однак здавалося, що швидше він мчить, то дужче віддаляються двері. Навколо верещали люди, благаючи його зупинитися та допомогти їм. Він продовжував бігти. Двері чимдалі віддалялися. Капітан заплющив очі.

Тіло врізалося у двері без попередження, череп гупнувся в міцну поверхню. Позадкувавши, чоловік обхопив голову руками. У запамороченні намагався збагнути, як потрапити до запечатаної кабіни, та на думку нічого не спадало. Він молотив у двері кулаками, аж поки руки не заніміли.

Задихаючись, Білл позадкував, щоб копнути двері ногою, аж раптом почув клацання.

Двері відімкнулися та розчахнулися. Білл кинувся всередину.

Кнопки майже на кожній поверхні кабіни спалахували червоними і бурштиновими попередженнями. Гучна несамовита сирена верещала, ще дужче посилюючись у невеликому приміщенні. Чоловік опустився на своє місце ліворуч — у капітанське крісло.

Він щосили намагався зосередитися на екрані перед собою, поки літак смикався, розкидаючи навкруги числа. Хоч куди кинь оком — повсюди червоні вогні. Кожна кнопка, кожен важіль, кожен екран волали до нього.

У вікні дедалі стрімкіше наближалася загрозлива земля.

«Берися до роботи», — наказав собі Білл.

Руки витягнулися вперед. І заціпеніли.

«Хай йому грець, ти — капітан. Тобі слід прийняти рішення. Час спливає». Комп’ютерний голос кілька разів наказав йому збільшити висоту.

— А як щодо несиметричної тяги?

Білл повернув голову. У кріслі другого пілота стенув плечима його десятирічний син Скотт. Він був убраний у піжаму із сонячною системою. Ноги хлопчика не діставали до підлоги.

— Можеш спробувати, — додав малий.

Білл подивився на свої руки. Пальці відмовлялися рухатися. Просто висіли в повітрі.

— Ну, гаразд. Тоді спробуй складний шлях. Пірни вниз і втримай курс за допомогою швидкості.

Обернувшись, Білл побачив, що тепер у кріслі влаштувалася його дружина. Схрестивши руки на грудях, вона криво посміхнулася йому. Завжди так робила, коли обоє знали, що вона має рацію. Господи, яка ж вона розкішна.

Білл щодуху спробував поворушитися і зробити бодай щось — аж піт покотився шиєю. Однак тіло залишалося паралізованим від страху. Від жаху, що вибір буде хибним.

Керрі нахилилася вперед, заклала за вухо пасмо волосся і поклала долоню чоловікові на коліно.

— Білле, уже час.

Тіло різко випросталося, і чоловік задихнувся. Крізь шпарину між шторами похилими смужками на ліжко розміру кінг-сайз лилося місячне сяйво. Гоффман оглянув кімнату в пошуках миготливих попереджень. Прислухався, чи не почує сирени, та лише десь на вулиці брехав сусідський пес.

Білл видихнув і опустив голову на руки.

— Знову те саме? — запитала з другого боку ліжка Керрі.

Він мовчки кивнув у темряві.

2 Поздовжній елемент силового набору літального апарата.

Розділ 1

Тріпнувши ковдрою, Керрі розгладила зморшки рукою. Аромат щойно скошеної трави привернув її погляд до вікна. Сусід із протилежного боку вулиці витер обличчя краєм футболки і з грюкотом закрив смітник, наповнений скошеною травою. Тягнучи контейнер на заднє подвір’я, він помахав рукою автівці, що проїхала повз, і музика з неї зникла вдалині. Позаду Керрі у ванній кімнаті вимкнувся душ.

Жінка вийшла з кімнати.

— Ма, можна мені вийти у двір?

Біля підніжжя сходів, тримаючи машинку на дистанційному управлінні, стояв Скотт.

— Де твоя… — почала була Керрі, спускаючись униз. І урвала фразу.

Немовля заповзло до кімнати, волого плямкаючи губами. Потягнувшись до братової ноги, Еліза схопилася за його шорти, щоб підвестися, — її маленьке тільце ледь помітно здригалося від спроб знайти рівновагу.

— Гаразд, ти поклав свій посуд до мийки?

— Ага.

— Тоді можна, але тільки на десять хвилин. Повертайся, перш ніж тато поїде, гаразд?

Хлопчик кивнув і побіг до дверей.

— Ні, — гукнула йому назирці Керрі, вмощуючи Елізу на стегно, — черевики!

Несподіване немовля через десять років після народження першої дитини спочатку приголомшило їх. Але родина з трьох швидко навчилася жити вчотирьох, а Білл із Керрі збагнули: різниця у віці означала, що старший брат може допомогти з дрібничками штибу подивися-за-малою-поки-я-вдягнуся-і-застелю-ліжко. Після цього життя зробилося цілком стерпним.

Керрі саме витирала зі стільчика для годування залишки батату й авокадо, коли почула, що відчинилися вхідні двері.

— Ма? — заволав Скотт. У його голосі вчувалося занепокоєння.

Поспіхом обігнувши ріг, вона побачила, що син роздивляється якогось незнайомого чоловіка. У незнайомця, що вже стояв на ґанку, був переляканий вигляд, а його рука застигла на півдорозі до дверного дзвінка.

— Привіт, — сказала господиня, пересуваючи немовля на друге стегно й непомітно влаштовуючись між сином і чоловіком. — Чим можу допомогти?

— Я з CalCom, — пояснив незнайомець. — Ви телефонували з приводу вашого інтернету?

— Ой! — вигукнула Керрі, відчиняючи двері ширше. — Авжеж, заходьте.

Жінка зіщулилася, соромлячись своєї першої реакції та сподіваючись, що незнайомець не помітив її.

— Перепрошую, техніки ніколи не приходили до мене вчасно, годі вже й казати про завчасно. Скотте! — гукнула вона до сина, котрий уже крутився в кінці під’їзної доріжки. — Десять хвилин.

Хлопчик кивнув і чкурнув геть.

— Я Керрі, — відрекомендувалася жінка, зачиняючи двері.

Технік опустив валізу зі своїм приладдям на підлогу біля порогу, і Керрі помітила, як він оглянув вітальню. Високі стелі і сходи на другий поверх. Зі смаком підібрані меблі та свіжі квіти на кавовому столику. На камінній полиці світлини, зроблені з плином років, — найсвіжіші вони обрали з фотосесії для минулорічної різдвяної листівки. Сфотографований на заході сонця на пляжі, Скотт здавався зменшеною копією Керрі — морський вітер розвівав їхнє волосся однакового шоколадного відтінку, зелені очі мружилися від широких аж до вух усмішок.

Білл, майже на тридцять сантиметрів вищий за дружину, тримав на руках немовля, і фіолетово-біла шкіра Елізи різко контрастувала з його південно-каліфорнійською засмагою. Технік відвернувся, злегка всміхнувшись.

— Сем, — і собі відрекомендувався чоловік.

— Сем, — повторила жінка, усміхаючись навзаєм. — Чи можу я запропонувати вам випити чогось, перш ніж візьметеся до справи? Я саме збиралася приготувати собі філіжанку чаю.

— Випити чаю було б і справді непогано. Дякую!

Господиня провела його далі — до залитої природним світлом кухні, двері з якої відчинялися до вітальні з розкиданими іграшками.

— Дякую, що прийшли в суботу. — Керрі посадила дитину на стільчик для годування. Гупаючи кулачками по столу, Еліза захихотіла крізь кілька зубів, що вже з’явилися у неї в роті. — Це був єдиний вільний час, на який я змогла домовитися за кілька тижнів.

— Ага, роботи в нас чимало. Скільки часу у вас не працював інтернет?

— З позавчорашнього дня? — невпевнено відповіла Керрі, набираючи в чайник воду. — «Англійський сніданок» чи зелений?

— «Англійський сніданок», дякую.

— А це нормально, — поцікавилася жінка, дивлячись, як запальник плитки розквітає полум’ям, — що лише в нас удома проблеми? Я запитала кількох сусідів, у котрих теж CalCom, і в них інтернет добре працює.

Сем стенув плечима.

— Це нормально. Можливо, річ у вашому роутері або в дроті. Я проведу діагностику.

У передпокої, спускаючись сходами, важко загупали кроки. Керрі чудово знала, який звук пролунає після цього: на підлогу біля дверей опустяться валіза й велика, як у листоноші, сумка, а тоді почується звук черевиків на твердій підошві.

За кілька розмашистих кроків чоловік увійшов до кухні — блискучі чорні вечірні черевики, напрасовані аж до хрускоту штани, піджак і краватка. Над кишенькою на грудях виблискували крильця — емблема Coastal Airways, — під якими жирним шрифтом було вигравіювано БІЛЛ ГОФФМАН. Така ж пара крилець хизувалася на кашкеті із золотою облямівкою, що спокійно лежав на кухонній стійці. Його поява здавалася дещо театральною, і Керрі помітила, як різко чоловікова владна аура контрастує з рештою будинку.

Раніше це ніколи не впадало їй у вічі; це було геть не схоже на його появу у формі на вечері. Напевно, цьому відчуттю сприяла присутність у кімнаті сторонньої людини, чоловіка, котрий не знав Білла, не знав їхньої родини. Хай там як, із якоїсь причини сьогодні це було особливо помітно.

Білл, запхавши руки до кишень, увічливо кивнув технікові та перемкнув увагу на Керрі.

Дружина зустрілася з ним поглядом, стиснувши губи й схрестивши на грудях руки.

— Семе, ви не заперечуватимете…

— Ага, я, гм-м, роззирнуся, — відповів технік Керрі, залишаючи пару на самоті.

Годинник на стіні клацав, відлічуючи секунди. Маленька Еліза цокнула заслиненим кільцем для прорізання зубів по таці, а тоді воно вислизнуло з пальчиків і впало на підлогу. Білл перетнув кухню, підняв кільце, помив його в мийці, витер кухонним рушником і повернув у витягнуті доньчині рученята. Чайник позаду Керрі тихенько засвистів.

— Коли поселюся в готелі, зателефоную тобі у фейстаймі, щоб дізнатися, як минула гра…

— Нью-Йорк, так? — увірвала його дружина.

Білл кивнув.

— Нью-Йорк сьогодні, Портленд зав…

— Після гри команда збирається на вечірку з піцою. Зважаючи на три години різниці в часі, ти вже спатимеш, коли ми повернемося додому.

— Гаразд. Тоді найперше…

— Завтра вранці ми зустрічаємося з моєю сестрою та її дітьми, — повідомила Керрі й хитнула головою, — тому побачимо, що з того буде.

Білл, глибоко зітхнувши, випростався, і чотири золоті стрічки на його еполетах злетіли вгору разом, коли він стенув плечима.

— Ти ж сама знаєш, що я мусив погодитися. Якби попросив хтось інший, мені б не довелося цього робити.

Керрі втупилася поглядом у підлогу. Чайник засвистів, і вона вимкнула конфорку. Звук поступово стихнув, аж поки єдиним, що порушувало тишу, стало цокання годинника.

Білл подивився на зап’ястя й вилаявся собі під ніс. Поцілувавши доньку в маківку, він кинув:

— Я запізнююся.

— Ти ніколи не запізнювався, — відповіла дружина.

— Зателефоную, коли поселюся. Де Скотт?

— На вулиці. Грається. Зараз повернеться, щоб попрощатися.

Це була перевірка, і Керрі знала, що Біллові про це відомо. Вона дивилася на чоловіка з протилежного боку намальованої нею з непромовлених слів лінії. Чоловік глипнув на годинник.

— Поговоримо перед зльотом, — пообіцяв Білл, виходячи з кімнати.

Керрі назирці провела його поглядом.

За кілька хвилин вхідні двері відчинилися й зачинилися, і кімнатою пролетів протяг. Підійшовши до мийки, Керрі подивилася, як на задньому подвір’ї тріпотить на вітрові дубове листя. Десь удалині завелася й поїхала Біллова автівка.

Позаду неї відкашлявся технік. Поспіхом витерши обличчя, жінка повернулася.

— Перепрошую, — сказала вона Семові, знічено закотивши очі. — До речі, ви казали про «Англійський сніданок».

Розпакувавши чайний пакетик, жінка кинула його до філіжанки. Налила гарячу воду із чайника, що плювався парою.

— Хочете молока до чаю? Цукру?

Коли технік не відповів, Керрі озирнулася.

Її реакція здивувала його. Напевно, він уявляв, що вона закричить. А може, впустить філіжанку. Хтозна, можливо, і заплаче. Безумовно, він очікував бодай якоїсь драми. Коли жінка вдома на власній кухні обертається і бачить, що чоловік, котрого вона знає якихось кілька хвилин, тицяє в неї зброєю, надмірна реакція здається природною. Керрі відчула, як рефлекторно розчахнулися очі, наче мозкові необхідно було краще побачити все, щоб переконатися, що це відбувається насправді.

Чоловік примружився, наче збирався запитати: «Серйозно?»

У Керрі мороз пішов поза шкірою, а серце несамовито загупало у вухах. Усе її тіло, усе її єство, здавалося, стиснулося до якогось вібруючого відчуття.

Але це відчуття залишалося в ній і було недоступним ні для кого. Жінка проігнорувала зброю, натомість зосередившись на чоловікові та не даючи бажаного для нього враження від зброї в руках.

Насупившись і загуготівши, маленька Еліза знову з вереском кинула кільце на підлогу. Сем зробив крок до малої. Керрі відчула, як мимохіть роздулися в неї ніздрі.

— Семе, — спокійно й повільно озвалася жінка, — не знаю, чого ви хочете. Але воно ваше. Будь-що. Я зроблю все. Але, будь ласка, — голос у неї зламався, — будь ласка, не робіть боляче моїм дітям.

Вхідні двері відчинилися і з гуркотом зачинилися. У Керрі стиснулося горло, і вона набрала повітря, щоб закричати. Сем нахилив зброю.

— Ма, а татко поїхав? — гукнув із кімнати Скотт. — Його машини немає, можна мені гратися далі?

— Скажи, хай зайде сюди, — наказав Сем.

Керрі прикусила нижню губу.

— Ма? — з дитячою нетерплячістю повторив Скотт.

— Я тут, — відповіла Керрі й заплющила очі. — Хутко ходи сюди, Скотте.

— Ма, можна мені залишитися надворі? Ти казала, я можу піти…

Хлопчик уклякнув на місці, побачивши револьвер. Перевів погляд з мами на зброю і знову на маму.

— Скотте, — озвалася жінка й зробила рух у його бік. Не відводячи від вогнепальної зброї погляду, хлопчик перетнув кухню, і Керрі охоче заховала його позаду себе.

— З твоїми дітьми все може бути гаразд, — сказав Сем, — а може, й ні. Але це не залежить від мене.

Ніздрі Керрі знову роздулися.

— А від кого?

Сем посміхнувся.

***

Білл відчував, що люди дивляться на нього.

Річ була у формі. Це вона справляла на них таке враження. Він іще дужче випростався.

Білл мав багато всіляких рис, однак скидалося на те, що найважливіше і найперше в ньому було те, що він викликав у всіх симпатію. Учителі та тренери, на очах яких він зростав, дівчата, з якими зустрічався, батьки друзів — усі вважали його симпатичним хлопцем. Та він і не заперечував. Він таки і був симпатичний. Та коли Білл вдягав форму, дещо змінювалося. Симпатичний тепер уже не було тим словом, яке щонайперше спадало на думку. Ця риса досі залишалася в переліку, та вже була там не поодинока.

Голови пасажирів поверталися до Білла, коли він минав нескінченну чергу для перевірки безпеки в Міжнародному аеропорту Лос-Анджелеса, та досить було їм помітити козирок кашкета й краватку, як звичайна цікавість змінювалося допитливістю. Люди більше так не вдягалися. Його вигляд подумки повертав їх у ті часи, коли авіаподорожі були привілеєм обраних, визначними подіями. Форма, яка навмисно не змінювалася, додавала життя древній таємниці. Вимагала поваги. Довіри. Проголошувала, що її власник має почуття обов’язку.

Білл підійшов до самотньої агентки АТБ[3], котра сиділа на невеличкому підвищенні, установленому віддалік від перевірки безпеки пасажирів. Просканувавши баркод зі зворотного боку чоловікового бейджа, машина пікнула, і комп’ютер узявся до роботи.

— Доброго ранку, — привітався Білл, простягаючи жінці свій паспорт.

— Ще досі ранок? — перепитала вона, вивчаючи інформацію, надруковану поряд із його світлиною. Порівнявши її з даними на бейджі, агентка запхала паспорт під ультрафіолетову лампу, і на чистій сторінці документа з’явилися голограми та прихований текст. Глипнувши вгору, жінка переконалася, що обличчя перед нею збігається із зображеним на посвідці.

— Гадаю, технічно вже не зовсім ранок, — визнав Білл. — Просто для мене ще ранок.

— Гаразд, у мене сьогодні п’ятниця. Тож краще, щоб цей день минув якнайшвидше.

Біллова світлина та інформація з бейджа спливли на екрані. Тричі перевіривши всі три форми ідентифікації, агентка повернула йому паспорт.

— Безпечного польоту, пане Гоффмане.

Покинувши пункт перевірки безпеки для екіпажу, Білл пройшов повз пасажирів, котрі знову взувалися[4] й повертали до ручного багажу рідини та ноутбуки. Минулий політ Білл виконував із бортпровідницею, котра відмовлялася виходити на пенсію тільки тому, що не хотіла втрачати можливість користуватися перевіркою безпеки для екіпажу. Її аж канудило від самої думки, що доведеться літати як простій смертній — чекати в черзі, провозити обмежену кількість рідини та лише дві валізки в ручному багажі, які перевірятимуть щоразу, а не лише вибірково. Побачивши, як обшукують чоловіка в шкарпетках, Білл мусив визнати, що вона мала рацію.

Влаштувавшись на самоті біля вільних воріт, Білл, як і обіцяв, зателефонував додому. Спостерігаючи за кулінарною вантажівкою на злітній смузі внизу, що чекала, поки працівники в неонових жилетах завантажували й розвантажували валізи з багажного відділу, Гоффман слухав нескінченні гудки з протилежного боку лінії. На злітну смугу виїхав літак, а десь удалині злетів угору інший.

Вони з Керрі не часто сварилися. Саме тому їхні суперечки були доволі кепські. Дружина мала всі підстави засмучуватися. Сьогодні в Скоттовій Малій лізі[5] відбувався матч-відкриття, і Білл обіцяв прийти. Переконався, що на день гри та попередні й наступні два дні на його лінії не заплановано польотів. Утім, коли тобі телефонує твій старший пілот і просить зробити йому особисту послугу й виконати політ, ти не відмовляєшся. Ти не можеш відмовитися. Білл був одним із трьох найдосвідченіших пілотів. Коли його найняли, ніхто не був певен, що їхня компанія триматиметься на плаву. Авіалінії-стартапи майже ніколи не виживають. Та він однаково взявся за цю роботу. А тепер, коли минуло майже двадцять п’ять років, ці авіалінії стали по-справжньому успішні — їм пощастило і з пасажирами, і з акціонерами. Coastal були його дітищем. Тож, що тут удієш, коли шеф каже, що ти потрібен для польоту? Маєш погоджуватися. Відмови не може бути серед усіх можливих варіантів.

Саме це він розповів Керрі. Утім не розповів, що, коли О’Мейлі запитав, чи вільний він, Скоттова гра навіть не спала йому на думку. Або того, що, навіть згадавши про неї, не змінив би свого рішення.

Телефон дзвонив і дзвонив, аж поки нарешті не пролунало: «Привіт! Ви зателефонували Керрі. Я не можу підійти…» Завершивши дзвінок, Білл побачив на екрані телефона родинну світлину та поклав його до кишені.

Помітивши у вікні своє віддзеркалення, чоловік уважно оглянув густу темну копицю волосся. На вилицях уже зрадницьки засріблилася сивина. Але очі не втрачали яскравого синього відтінку.

***

Білл плеснув рукою по дзвіночку, що стояв у центрі кавового столика.

— Очі. Мої очі.

— Це остаточна відповідь? Вона вирішальна для перемоги.

— Вона казала, що вони нагадують нічне купання. Коли не бачиш дна. Але це захопливо. Отже, так. Мої очі. Остаточна відповідь.

У Керрі відвисла щелепа.

Білл нахилився вперед. Відчував у власному диханні запах пива.

— Якось я підслухав, як ти казала це телефоном своїй подружці. Утім ніколи не розповідав цього. Я так тебе кохаю, крихітко. — Він надіслав дружині повітряний поцілунок.

Команда дружин узялася гучно радіти, а чоловіків — кепкувати.

— Гаразд, Керрі, — звернувся до жінки господар вечірки. — «Його очі». А яка була твоя відповідь на запитання, що ти найбільше любиш у своєму чоловікові.

Вона зашарілася. Захихотіла й звела вгору клаптик паперу, на якому була нашкрябана її відповідь: «Його сідниці».

Кімната вибухнула. Білл реготав дужче за всіх.

***

Він поправив краватку. «Я гарний чоловік», — нагадав собі без жодних вагань. У пам’яті промайнув спогад про засмучене обличчя Керрі, коли він вийшов із кухні. Білл кліпнув, відвертаючись убік, щоб прослідкувати поглядом за літаком, що відірвався від землі.

3 Адміністрація транспортної безпеки.

4 У міжнародних аеропортах пасажирів для перевірки часто просять роззутися.

5 Дитяча ліга в бейсболі.

Розділ 2

Роблячи крок на трап реактивного літака, що стояв на злітно-посадковій смузі, Білл примружився під дашком із долоні, якою намагався затулитися від сонця. Майже цілу країну вкривало опале листя, і прийшли морозні ранки, та в Лос-Анджелесі панувало вічне літо.

Обхід: стандартна інспекція літака перед кожним польотом. Оглянути лайнер згори донизу, перевірити, чи немає чогось незвичного, видимих ознак пошкодження фюзеляжу чи ще якихось механічних проблем. Для більшості пілотів це була просто чергова регуляція ФАУ^6. Для Білла ж літак був храмом. Поклавши руку на обшивку двигуна, він заплющив очі. Із кожним подихом пальці розслаблялися, метал і плоть, теплі на дотик, спілкувалися між собою.

***

Наступного місяця йому виповниться вісімнадцять, проте того дня в авіашколі Білл знав, що сьогодні на нього чекає значно важливіший рубіж.

— Отже, знаєш, чому ми пишемо «душ на борту», а не «людей на борту», коли документуємо план польоту? — поцікавився його інструктор.

Білл похитав головою.

— Ми кажемо так, щоб у разі катастрофи, — пояснив чоловік, — достеменно було відомо, скільки потрібно шукати тіл. Так ми уникаємо плутанини з різними термінами на кшталт «пасажири», «члени екіпажу», «немовлята». Важливо лише те, скільки було тіл, синку. Це все, що потрібно знати. Ой! — Інструктор клацнув пальцями. — Іноді ми веземо в багажі мертві тіла, тож треба повідомити, що їх не потрібно враховувати. Отже, тепер, коли ти задокументував кількість душ…

Тієї ночі Білл не міг заснути. Лежав горілиць, спостерігав, як крутиться вентилятор на стелі, та прислухався до стишеного похропування молодшого брата, що долітало з протилежного боку кімнати. Вершкового кольору легкі завіси й теплий іллінойський вітерець фліртували крізь відчинене вікно, змушуючи мінливі тіні танцювати на підлозі.

У темряві, що досі заливала кімнату, хлопець вдягнувся і вислизнув з будинку, повівши велосипед уздовж кукурудзяних полів до крихітного міського аеродрому. На полі стояло два літаки; віддалік майоріла порожня й мовчазна аеродиспетчерська вежа. Літачки були невеликі, кожен міг похизуватися лише одним поршневим двигуном, саме на таких він і вчився літати. Саме такі літаки він переросте, проміняє їх на більші двигуни, кращу вантажопідйомність, важчі лайнери. Притулившись до паркана, Білл довго розглядав літаки.

А може, це вони змірювали його поглядом? Коли зорі поблякнули, а світанок почав пробиватися на небо рожевими й помаранчевими смугами, здалося, наче розпочинається допит.

Чи впорається він із тягарем обов’язку? Чи стане він тією людиною, якої вимагає ця робота?

***

На вигляд усе було як слід. Протектори на шинах свіжі, передачі добре змащені, сенсори надійно розміщені, жодних розламів чи тріщин. Помітивши краєм ока якийсь рух, Білл на кілька кроків відійшов від черева літака. Угорі в кабіні його старший помічник, Бен Міро, нахилився вперед і махав, повідомляючи Гоффманові, що він уже на місці. Біллова усмішка зникла, коли колега притиснув до вікна бейсболку з емблемою Yankees. Із гидливим виразом він похитав головою. Бен, продовжуючи вишкірятися, тицьнув командирові середній палець. Завершивши обхід, Білл піднявся вгору сходинками трапа, озирнувшись на свій літак. Хвіст Airbus А320, що хизувався червоно-білим логотипом Coastal Airways, наповнив його відчуттям гордості… І тоді Білл згадав про Керрі. Увівши на дверях код, він перевірив свій телефон.

Ані повідомлень. Ані пропущених дзвінків.

Коли двері за Біллом зачинилися, очі його призвичаїлися до флуоресцентного світла. Перечепившись через валізу пасажира, він вибачився, здивовано закашлявшись, коли чоловік насуплено глипнув на нього згори вниз — і це вражало, адже пілот сам був майже двометрового зросту. Ретельно оглянувши форму, поки капітан обходив його, чоловік сухо всміхнувся.

Черга з пасажирів зміїлася вздовж трапа до літака, а Білл протискався між валізами й сумками з послужливою усмішкою. Нарешті він опинився на борту й озирнувся на хвостову частину літака, підсвічену рожево-фіолетовим світлом, що створювало модну атмосферу нічного клубу, властиву його авіалініям.

— Гадаю, посадка розпочалася, — звернувся Білл до бортпровідниці, яка звелася навшпиньки, щоб дістати до одного з контейнерів на невеличкій кухні. Джо, жінка середніх років, обернулася, і її очі здивовано засяяли, коли Гоффман нахилився, щоб обійняти її. Пухнасті чорні кучері полоскотали його щоку, а від смаглявої шкіри піднявся знайомий аромат ванілі.

***

— Це мій фірмовий запах, — сказала Джо. — Як і в моєї мами, а ще раніше в її мами. Розумієш, коли дівчинці Воткінсів виповнюється тринадцять, усі жінки в родині збираються, щоб це відсвяткувати. Чоловікам вхід заборонено — запрошують лише леді. Ми сидимо на кухні. Базікаємо, готуємо, просто відчуваємо єдність кількох поколінь жінок.

Її слова лунали як музика. Білл насолоджувався кожною протяжною голосною, що злітала рвучкою модуляцією й непередбачуваними наголосами в словах. Він завжди розпитував про її дитинство, тому що обожнював слухати, як робиться помітнішим її вицвілий східно-техаський акцент, як бувало завжди, коли жінка бралася просторікувати про минуле. Білл допив своє пиво й подав офіціантові знак, що вони хотіли б повторити замовлення.

— Ніколи не забуду, як прабабця забрала в мене з рук пляшку «Доктора Пеппера» й поставила її на кухонну стійку, — пригадала Джо, усміхаючись у свій келих із вином, наче спостерігала, як у ньому програються спогади. — Господи, ну й руки були в цієї жінки. Вона була невисока, але ці руки…

Хай там як, вона й словом не прохопилася, просто дала мені блискучу золотисту коробочку із цим бантом королівського синього відтінку. Я знала, що це, ми всі знали. Пам’ятаю, як мої пальці обережно зняли стрічку, і коли я відкрила коробочку… всередині була вона. Моя власна пляшечка Shalimar. Я відчула аромат. Пахло моєю мамою. І її мамою. Пахло мною, якою я була і якою мені судилося стати.

***

— Я не знала, що ти виконуєш цей рейс, — озвалася Джо.

— Я погодився на нього вчора ввечері. Людей не вистачило, тож О’Мейлі попросив мене про допомогу.

— Поглянь-но, ти вже маєш власну кнопку швидкого виклику на телефоні старшого пілота, — озвалася бортпровідниця, весь час усміхаючись гостям, що підіймалися на борт літака.

— Бачиш? Ти розумієш, що це означає. Можеш, будь ласка, пояснити Керрі?

Джо вигнула брову.

— Ну, це багато від чого залежить. Що саме ти проґавив, щоб опинитися тут?

— Матч-відкриття сезону Скоттової Малої ліги. Після того, як пообіцяв, що прийду.

Бортпровідниця скривилася.

— Знаю, — погодився Білл. — Та що мені було робити? Я ж не якийсь там відсутній батько. Коли я вдома, я вдома. Я присутній, я там. Просто так сталося, що в мене така посада — якщо я на роботі, то мене немає. Я загладжу свою провину, коли повернуся.

Білл чекав якогось визнання, та Джо просто продовжувала наливати вітальні напої для пасажирів першого класу. За мить вона підвела погляд.

— Ой, перепрошую, ти досі розмовляв зі мною? Я думала, ти пояснюєш усе це своїй дружині. Чи своєму синові. Чи… собі самому. — Вона взяла тацю з напоями. — Ти не помиляєшся, голубе. Але ти намагаєшся владнати це не з тією людиною.

Джо мала рацію. Її зауваження завжди були слушні.

— Хочеш кави? — кинула вона через плече, відносячи напої.

— Годі тобі. Ти знаєш відповідь на це запитання.

Білл пірнув до кабіни.

— Начальничку! — зрадів Бен, і чоловіки поручкалися. Гоффман сів на своє місце ліворуч. Чорні та сірі кнопки й важелі вкривали мало не кожну поверхню в крихітному приміщенні. Подекуди між ними спалахував червоний чи жовтий колір. Ці кнопки повідомляли, що щось пішло не так, — небажані гості під час спокійного польоту.

— Вибач, що спізнився, — повів далі старший помічник. — Навіть у суботу в Лос-Анджелесі грьобані затори.

— Буває, — заспокоїв його Білл, тягнучись до ручного мікрофона, що відпочивав у своєму гнізді ліворуч від його сидіння. Він відкашлявся. — Добрий день, пані та панове! Вітаємо вас на борту рейсу 416 компанії Coastal Airways, що виконує прямий переліт до нью-йоркського Міжнародного аеропорту імені Джона Кеннеді. Мене звуть Білл Гоффман, і мені випала честь бути сьогодні вашим капітаном. Зі мною в кабіні старший помічник Бен, а в салоні вас обслуговує неперевершена команда. Вони тут теж передусім саме задля вашої безпеки. Попереду працює Джо, а у хвостовій частині — Майкл і Келлі. Тривалість сьогоднішнього польоту — п’ять годин і двадцять чотири хвилини, і схоже на те, що на нас чекає приємна подорож. Якщо ми можемо якось покращити ваш політ, не соромтеся повідомити нам про це. А тепер влаштовуйтеся зручніше, насолоджуйтеся нашою вбудованою в крісла розважальною системою, і, як завжди, дякуємо, що обрали політ із Coastal Airways.

— Бачиш Келлі? Новеньку запасну у хвості? — поцікавився Бен.

— Ні, чому питаєш?

Бен відірвався від уведення координат у комп’ютерну систему керування польотом і зробив кілька розпусних жестів, передаючи своє повідомлення стегнами. Білл пирхнув і похитав головою. Дні до появи Керрі, коли він теж був старшим помічником, що полював за кожною спідницею, тепер здавалися іншим життям. До кабіни увійшла Джо з горнятком, над яким здіймався пар, і Бен рвучко застиг.

— Хочеш кави, любчику? — звернулася жінка до старшого помічника, передаючи горнятко Біллові та знаючи без зайвих розпитувань, що він полюбляє чорну.

— Ні, мем, та щойно ми дістанемося до бару в Нью-Йорку, я перехилю чарчину.

— Правильно, — погодилася Джо, кивнувши й тицьнувши вгору пальцем. — Ми в салоні не проти вирушати, лише чекаємо ще на двох. Не заперечуєте проти гостя, поки ми там упораємося?

Обернувшись, Білл побачив хлопчика, що визирав з-за ніг Джо.

— Авжеж, заходь, — запросив він малого, коли Джо вийшла, і посунувся на стільці, щоб пропустити його вперед. Над хлопчиком зігнувся його батько, шепочучи синові у вухо якісь підбадьорливі слова.

— Він трохи сором’язливий, — пояснив чоловік. — Але любить літаки. Ми весь час паркуємося біля аеропорту й спостерігаємо, як вони сідають і злітають.

— На майданчику біля ятки з бургерами, простісінько за північною злітною смугою? Ми із сином частенько це робили, коли він був його віку. Та й досі час від часу ходимо туди. — Білл подумки завважив, що після цього рейсу слід привезти сюди Скотта. — Хочеш дізнатися, що роблять ці кнопочки? — запитав він у малого, перш ніж розпочати екскурсію.

За кілька хвилин Джо просунула голову в кабіну, щойно за нею на борт піднялося двійко останніх пасажирів.

— Усі на місцях, Білле, — сказала вона, простягаючи капітанові останні документи.

— Ну, гадаю, нам слід узятися до роботи. Дякую, що зазирнули до нас. Хочеш пару крилець? — Білл потягнувся до своєї сумки листоноші, що лежала ліворуч від його крісла, і дістав звідти невеличкі пластмасові крильця. З офіційною урочистістю відчепив застібку та пристебнув значок хлопчикові на футболку. Дитина подивилася на блискучі крильця і зайшлася сміхом, смикнувши головою, перш ніж тицьнутися личком татові в ноги. Білл усміхнувся, відчувши ледь помітну ностальгію від думки про Скотта, коли той був маленький; здавалося, відтоді спливло чимало часу. Батько самими губами подякував пілотам, і обидва вирушили до своїх місць.

«Душ на борту», — нагадав собі Білл, двічі перевіривши кількість пасажирів на посадковому аркуші. Уже за мить двері лайнера зачинилися, важко гупнувши, пасажири взялися влаштовуватися на своїх місцях і завершувати телефонні дзвінки.

— Переходимо до перевірки «Перед польотом», Білле? — поцікавився Бен.

Телефон Гоффмана засвітився. Сподіваючись побачити повідомлення від контакту «Керрі мобільний», він насупився, коли натомість побачив рекламний лист від свого фітнес-клубу.

Позаду них Джо відчепила від дверей кабіни магнітну засувку, яка не давала їм зачинитися.

— Кабіна готова до виїзду на злітну смугу, — повідомила жінка, чекаючи подальших інструкцій.

Білл повернувся на своєму кріслі, кивнув і підняв угору обидва великих пальці. Після цього бортпровідниця зачинила двері, й чоловіки залишилися наодинці.

Білл перевів телефон у режим польоту, ізолюючись від Керрі. Вона знала, що його час обмежений; знала, що досить їм злетіти, як він уже не зможе поговорити, тим паче поруч із Беном. Його роздратування було дитяче. Але нікуди не зникало. Якщо вона хоче почути вибачення, доведеться йому передзвонити, коли вони знову опиняться на землі. Коли вони вийдуть на крейсерську висоту, він напише їй повідомлення, але до посадки в Нью-Йорку на щось більше дружині не слід розраховувати.

— Гаразд. Перейдемо, будь ласка, до перевірки «Перед польотом», — погодився Білл.

Бен витягнув заламінований чек-лист.

— Бортовий журнал, випуск, бортовий номер.

Потягнувшись уперед, Білл вимкнув знак «Пристебніть паски безпеки». Літак вирівнявся і тепер плив на схід завислою в чистилищі людською масою.

— «Костал» чотири-один-шість, зв’язок із ЛА-центром, перейдіть на один-два-дев’ятка-крапка-п’ять-нуль, — заскреготів у кабіні голос авіадиспетчера.

— «Костал» чотири-один-шість, — назвався Білл, — ЛА на один-два-дев’ятка-крапка-п’ять-нуль. Хорошого дня.

Бен потягнувся ліворуч і натиснув на важіль на нижній консолі панелі управління. Повернувшись проти годинникової стрілки, жовті цифри перейшли на меншу частоту. Диспетчер, який відповість їм з іншого боку лінії, проведе літак зоною своєї юрисдикції, а тоді передасть його наступному диспетчерові на маршруті. Таким чином уздовж усього шляху комунікацію літака із землею передаватимуть, наче естафетну паличку.

Білл дочекався, поки Бен зупиниться на позначці 129.50, і натиснув на кнопку на панелі.

— Добрий день, Лос-Анджелеський центр, — озвався він у мікрофон, вивчаючи панель із показниками висоти, напрямку та швидкості. — «Костал» чотири-один-шість реєструється на висоті польоту три-п’ять-нуль^7.

— Добрий день, «Костал». Зберігайте висоту три-п’ять-нуль, — відповів диспетчер.

Білл повернув мікрофон на місце й натиснув кнопку на панелі перед собою. Над написом АP1 загорівся зелений вогник, підтверджуючи ввімкнення автопілота. Відчепивши ремені на плечах свого п’ятиточкового кріплення і нахиливши крісло, Білл улаштувався зручніше для польоту на крейсерській висоті.

***

— Сер? — покликала Джо. — Сер?

Чоловік утупився поглядом в екран, умонтований у спинку переднього сидіння. Бортпровідниця помахала перед екраном пальцями, і пасажир, глипнувши вгору, похапцем зняв навушники й узяв простягнутий йому келих вина.

— Вибачте, — перепросив він, повертаючись поглядом до екрана.

— Важлива гра? — поцікавилася Джо, передаючи газовану воду без льоду дівчині-студентці, що сиділа поруч із ним у першому класі.

— Жартуєте? — озвався чоловік із густим нью-йоркським акцентом. — Сьома гра Світової серії? Звісно, це важлива гра.

— Підозрюю, ви вболіваєте за Yankees, — припустила бортпровідниця.

— Із самісінького народження, — погодився чоловік, знову натягуючи навушники, щоб послухати передматчеву інформацію. Дівчина поруч із ним надіслала повідомлення своєму хлопцеві. «Приземляємося о 10:30. Можеш забрати мене?» Вона спостерігала, як замиготіли на екрані три крапки, і всміхнулася, коли з’явилася його відповідь.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.