2023

ISBN 978-617-17-0075-8 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Ward, C. The Last House On Needless Street / Catriona Ward. — London : VIPER, 2021. — 352 p.

Переклад з англійської Бориса Превіра

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Ворд К.

В75 Останній дім на безпечній вулиці / Катріона Ворд ; пер. з англ. Б. Превіра. — Х. : Віват, 2023. — 368 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-853-8 (укр.)

ISBN 978-1-78816-6164 (англ.)

Це історія про дівчинку, яка зникла одинадцять років тому під час поїздки на озеро; про її сестру Ді, яка не полишає пошуків після того, як трагедія зруйнувала її сім’ю; про Теда, який завжди був дивакуватий і міг бути винним у зникненні дівчинки. Зараз Тед живе зі своєю дочкою та кішкою в занедбаному будинку із забитими вікнами, крізь які ледь проникає світло. Сповнена рішучості Ді винаймає помешкання поряд і потайки спостерігає за чоловіком з безпечної відстані. Чи зможе Ді нарешті довести причетність Теда до зникнення її сестрички? Тим більше, що в Тедової кішки свої думки з цього приводу…

УДК 821.111

© Catriona Ward, 2021

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2023

Присвячую племінникові Ріверу Емануелю Ворду Еноху, який народився 14 серпня 2020 року

Тед Баннерман

Сьогодні річниця зникнення Дівчинки з Морозивом. Це сталося біля озера одинадцять років тому. Щойно вона була там — і за мить щезла. Отже, цей день поганий уже через те, що я знаю: серед нас убивця.

Муркочучи розмірено, як годинник, на живіт мені заскакує Олівія. Якщо на світі існує щось краще за кішку в ліжку, я про таке не чув. Гладжу її, поки є час, бо, коли приїде Лорен, вона сховається. Мої донька й кішка не можуть перебувати в одному приміщенні.

— Встаю! — згодом кажу я кицьці. — Твоя черга готувати сніданок.

Вона спрямовує на мене погляд жовтувато-зелених очей і зіскакує. Знаходить пляму сонячного світла на підлозі, умощується і кліпає, дивлячись у мій бік. Коти жартів не розуміють.

Забираю з ґанку газету. Я виписую місцеву, бо в ній є орнітологічна рубрика і їм можна написати, якщо помітиш якусь рідкісну пташечку, як-от золотистого дятла або сибірську тинівку. Навіть о цій ранній порі повітря вже тепле, наче суп. На вулиці тихіше, ніж зазвичай. Усі мешканці принишкли, немов пригадавши щось.

Дивлюся на передовицю, і в животі крутить. Це вона. А я вже й забув, що це сьогодні. Геть не помічаю, як плине час.

Знімок завжди один і той самий. З-під крисів маленького бриля визирають великі очі, пальчики стискають паличку, наче боячись, що хтось забере в неї те морозивко. На личко налипло коротке, як у хлопчика, мокре волосся. Вона щойно скупалася, але чомусь її не загорнули в рушник. Це мені не подобається. Так можна й застудитися. Іншого фото, того, що зі мною, більше не публікують. Через нього в газети свого часу виникли чималі неприємності, та, як на мене, могли бути й більші.

Їй було шість. Її зникнення засмутило всіх. Таке в нас тут траплялося досить часто, особливо біля озера, тому розслідування провели швидко. Поліціянти обшукали будинки тих, хто міг би нашкодити дитині.

Копи наказали мені зачекати на вулиці, поки обшукуватимуть будинок. Стояло літо. Надворі було сліпуче й гаряче, як на поверхні зірки. З плином часу моя шкіра потроху обгоряла. Я стояв і слухав, як відсовують бридкий синій килим у вітальні, зривають мостини та пробивають діру в стінній шафі, бо їм здалося, ніби за нею є порожнина. Вони прочесали з собаками подвір’я, спальню — геть усе. Я знав, що то за пси. В очах у них відбивалися білі дерева смерті. Підійшов худорлявий чоловік з фотоапаратом і клацнув мене. Я навіть не встиг заперечити.

— Без фото не буде статті, — сказав він і пішов геть.

Не знаю, що це мало означати, але попрощався він так зичливо, що я помахав у відповідь.

— Що сталося, містере Баннермане? — спитала стомлена слідча, схожа на опосума.

— Нічого.

Я тремтів усім тілом. «Спокійніше, малюче Тедді». Зуби цокотіли, наче я змерз, хоча мені було збіса жарко.

— Ви гукали мене і, здається, повторювали слово «зелений».

— Мабуть, згадав історію, яку придумав у дитинстві, — про хлопців, які заблукали на озері й перетворилися на дивних зелених істот.

Вона зиркнула на мене. Такий погляд мені не первина. Щоб підживитися силою, я міцно обхопив стовбур дубка, що ріс перед будинком. Чи мав я що розповісти? Якщо й так, то відповідь зависла просто на межі моїх думок.

— Містере Баннермане, це ваше єдине помешкання? У вас є якісь інші будівлі? Може, мисливська хижка в лісі?

Вона стерла піт з верхньої губи. Шалено тиснучи на плечі, важким ковадлом лежало на ній відчуття обов’язку.

— Ні, — відповів я. — Ні, ні, ні.

Про мій сховок на вихідні вона не зрозуміє.

Урешті поліціянти пішли. Інакше й бути не могло, бо ж увесь день, коли зникла дівчинка, я провів біля місцевого супермаркету, і це підтвердить будь-хто. Видно це й на камері спостереження. Я часто сидів там на бордюрі біля дверей. Коли вони з легким шипінням розсувалися і звідти в потоці холодного повітря виходили покупці, я просив цукерку. Якщо мали, люди давали її мені, а часом навіть купували. Дізнайся про це мама, вона померла б від сорому, але я страшенно люблю цукерки. А от до озера, де зникла Дівчинка з Морозивом, я ніколи не ходив.

Коли обшук завершили, мені дозволили зайти в будинок. Слідчі залишили там купу запахів: одеколону, поту, рипучих підошов і хімікатів. Мене засмучувало те, що вони дивилися на мої скарби, як-от світлину мами з татом. Зображення поступово вицвітало, їхні обличчя щодень бліднішали. Батьки залишали мене, розчинялися. На камінній поличці стояла зламана музична скринька. Мама привезла її зі своїх рідних країв. Скринька не грала. Я зламав її того дня, що й мотрійок, — коли стався випадок з мишею. Маленька балерина відламалася від підставки й упала. Її мені було шкода найбільше. (Я назвав її Елоїзою. Не знаю чому, просто мені вона була схожа на Елоїзу.) В голові пролунав чарівний мамин голос: «Теодоре, ти забираєш у мене все. Тільки те й робиш, що береш і береш».

Чужі люди огледіли всі мої речі своїми очима, подумали про них своїми думками — і будинок перестав бути моїм. Я заплющив очі й глибоко вдихнув, щоб заспокоїтися. Коли розплющив, до мене усміхнулася мотрійка. Біля неї стояла скринька. На ній гордовито виструнчилася балерина Елоїза, занісши руки над головою. З фотографії на мене дивилися мама з татом, а під ногами лежав мій чудовий м’який жовтогарячий килим.

Мені одразу полегшало. Усе гаразд. Я вдома.

Олівія тицьнулася мордочкою мені в долоню. Усміхнувшись, я взяв її на руки. Від цього стало ще ліпше. Проте тієї ж миті над головою, на горищі, зашаруділи зелентюхи.

Наступного дня про мене написали в газеті. Статті передував заголовок «Поліція провела обшук у будинку підозрюваного». Розмістили там і світлину зі мною: я стояв перед домом. Копи обшукали не лише моє помешкання, проте зі статті складалося враження, ніби підозрювали тільки мене, та й решта підозрюваних додумалася приховати обличчя. «Без фото не буде статті». Мій знімок розмістили просто поряд із зображенням Дівчинки з Морозивом, яке саме по собі було окремою історією.

Імені й адреси в статті не називали, але люди, мабуть, упізнали місцину за знімком, і в мої шибки полетіли каменюки й цеглини. Їх було багато. Не встигав я замінити скло, як його знову розбивали. Мені вже здавалося, що я божеволію. Вікна трощили так часто, що я врешті здався й позабивав їх фанерою. Це почасти допомогло. Воно ж бо не так весело кидати каміння, коли нічого не сиплеться. А тоді я перестав виходити на вулицю вдень. Поганий це був час.

Я кладу Дівчинку з Морозивом, тобто газету з її знімком, у шафку під сходами. Нагинаюся засунути її під стіс газет. Саме тоді й помічаю на полиці його — захований за пакунком диктофон.

Я одразу впізнав його. Колись він належав мамі. Беру диктофон із полиці. Дивно доторкатися до нього. Виникає відчуття, ніби десь біля мене хтось тихенько шепоче.

У диктофон заряджена касета, частково використана — записано десь половину однієї сторони. Касета стара, з жовто-чорною наліпкою, підписаною маминим охайним почерком: «Нотатки».

Касети я не прослуховую. І так знаю, що на ній. Мама постійно надиктовувала собі нотатки. Говорила, злегка затинаючись на приголосних. Хай би що робила, ніяк не могла цьому зарадити, і голос її гойдався, наче море. Мама народилася далеко звідси, під темною зіркою.

Думаю: «Поклади на місце й забудь, ніби й не бачив його».

З’їв огірка, і мені полегшало. Однаково це було давним-давно. Надворі дедалі світлішає — днина обіцяє бути погожою. Невдовзі налинуть пташки. Щоранку вони прилітають із лісу до мене на подвір’я. Жовтогорлики, золотомушки, вівсянки, шишкарі, горобці, дрозди, голуби — прекрасне різнобарвне птаство. Я люблю спостерігати за ними. Для цього просвердлив у фанері дірочку, крізь яку розгортається краєвид на задвірок. Завжди пильную, щоб годівнички були повні, а напувалки налиті водою, щоби пташкам було легше в цю спеку.

Готуюся визирнути в дірочку, як роблю це щодня, але в шлунку крутить. Трапляється, мої нутрощі здогадуються про всяке раніше від мозку. Сталося щось недобре. Ранок занадто тихий. Кажу собі не вигадувати, глибоко вдихаю і прикладаюся до дірочки.

Першою бачу сойку. Вона лежить мертва на моріжку. Яскраве пір’я сяє всіма барвами веселки, наче нафтова пляма. Пташка ще сіпається. Одне довге крило пнеться в повітря, немовби сподіваючись злетіти. На землі пташки мають дивний вигляд. Так надовго вони на ній не затримуються.

Тремкими руками повертаю ключі в трьох великих замках на затильних дверях. «Клац-клац-клац». Навіть такої миті намагаюся не поспішати, щоб не забути замкнути за собою двері. Пташки лежать у траві по всьому подвір’ю. Вони безпорадно смикаються, замотані в папірці. Більшість, десь із два-дцять, мертві. Я нарахував сім, у яких ще б’ються сердечка. Ті, що живі, болісно дихають, висолопивши вузенькі чорні язички.

Мої думки снують, як мурахи. Встигаю вдихнути аж тричі, доки не усвідомлюю, що сталося. Хтось уночі обійшов усі годівнички й поклав на дно клейкі мишоловки, намотав їх на каркаси й кульки, що висіли на мотузках. А коли пташки прилетіли поїсти, їхні лапки та дзьобики приклеїлися до липкого паперу.

У голові лишається одна-єдина думка: «Убивство, убивство, убивство…» Хто міг наважитись на таке? Відтак зненацька думаю: «Треба прибрати все. Не можна, щоб це бачила Лорен».

За плющем, що оповиває огорожу, причаїлася бродяча кицька. Вона не зводить з мене погляду.

— Пішла геть! — прикрикую я на неї та кидаю перше, що підвертається під руку: бляшанку з-під пива. Схибив, натомість улучив у стовпець, який тримає огорожу. Банка гучно деренчить. Кішка спокійно, неквапно йде геть, неначе сама так вирішила.

Збираю живих пташок. Вони лежать, склеєні в єдину рухому масу — схожі на страховище з моїх жахів. Суцільні закляклі лапи, очі, дзьоби. Коли намагаюся розліпити їх, пір’я відривається разом зі шкірою, але пташки мовчать. І це найгірше. Пташки — не люди. Від болю вони затихають.

Несу їх у хату та пробую розчинити клей. Утім після кількох крапель розчинника стає зрозуміло, що від нього їм тільки гіршає. Пташки заплющують очі й задихаються від випарів. Не знаю, що робити. Їх уже не розчепити. Бідолашним не жити, однак вони ще не померли. Спершу думаю втопити їх, тоді — забити молотком. Від кожної такої думки тільки гіршає. Може, дістати ноутбук і пошукати способу в інтернеті? Але не знаю, куди покласти пташок: вони липнуть до всього, чого торкаються.

Раптом пригадую одну штуку, яку бачив по телевізору. Можна спробувати, до того ж у мене є оцет. Однією рукою відрізаю шматок шланга. Беру пластиковий судок, пачку соди та пляшку столового оцту. Кладу пташок у судок, накриваю кришкою і просуваю шланг у дірочку, яку перед тим прорізав. Тоді змішую соду з оцтом у пакетику, вставляю в нього другий кінець шланга й фіксую резинкою. Утворилася така собі газова камера. Повітря в судку змінюється, пір’яна маса рухається повільніше. Я дивлюсь на це лише тому, що смерть заслуговує на те, щоб її побачили. Це потрібно навіть пташці. Закінчується все швидко. Через спеку і страх вони й так уже облишили боротьбу. Останнім помирає голуб. Спершу його груди здіймаються й опадають дедалі повільніше, а тоді завмирають зовсім.

Так убивця зробив убивцею і мене.

Кладу трупики у смітник за будинком. Вони м’які на дотик, досі теплі. Десь по сусідству заводиться газонокосарка. У повітрі пахне свіжоскошеною травою. Люди прокидаються.

— Теде, усе гаразд?

Це в мене запитує чоловік із волоссям кольору апельсинового соку. Щодня він виходить зі своїм великим псом на прогулянку до лісу.

— Так, усе гаразд, — відказую я.

Чоловік дивиться на мої ноги, і я розумію, що стою босий, навіть без шкарпеток. Ноги білі й волохаті. Наступаю однією на одну, але від цього почуваюся ще по-дурнішому. Собака скавулить і шкірить зуби. Як правило, тварини кращі за своїх господарів. Мені завжди шкода собак, котів, кроликів і мишей. Вони не лише змушені жити з людьми, а й — що значно гірше — любити їх. Але Олівія не домашній улюбленець. Вона вища за це. (Припускаю, усі такої думки про своїх кішок.)

Коли я розмірковую про те, як убивця нишпорить у темряві навколо мого будинку, розставляючи пастки на пташок, — а може, навіть зазирає у вікно і мертвими жучиними очицями дивиться на мене, Лорен та Олівію, — моє серце нестримно калатає.

Я отямлююсь. Біля мене стоїть жіночка з чихуахуа. Її рука в мене на плечі. Це незвично. Зазвичай люди не чіпають мене. Собачка в неї під пахвою тремтить і роздивляється мене банькатими очиськами.

Я стою просто перед будинком цієї жінки. Він пофарбований у жовтий, із зеленою обвідкою. Маю відчуття, ніби я щось забув і зараз мені про це нагадають. «Зберись і не поводься, як дивак», — кажу собі. Люди помічають і запам’ятовують диваків.

— …твою бідну ногу, — говорить жінка. — Чому ти босий? — Цей тон я впізнаю. Маленькі жіночки завжди хочуть піклуватися про великих чоловіків. Чому — це для мене загадка. — Теде, будь обережніший, — веде вона далі. — Твоя мама дуже б налякалася, якби побачила це.

Тепер я помічаю, що з ноги в мене тече кров. Асфальтом тягнеться темно-червона лінія. Мабуть, наступив на щось.

— Я ловлю ту бродячу кицьку, — відповідаю. — Тобто я її ловив, щоб вона не чіпала моїх пташок.

Я часто плутаю час. Нерідко те, що, як мені здається, відбувається зараз, сталося в минулому.

— Так, сама морока з тою кицькою, — погоджується жінка. В її очах спалахує інтерес. Я пробудив у неї емоцію. — Лише неприємності. Міській владі треба боротися з бродячими котами, як зі шкідниками.

— О, ваша правда, — відповідаю я. — Згоден.

(Хоч імена я постійно забуваю, але маю власні методи запам’ятовувати людей. Перший: чи будуть вони добрими до моєї кішки? Так от, цю жінку я б до Олівії не підпустив.)

— Дякую, — кажу я. — Мені вже ліпше.

— Прошу, — відповідає вона. — Заходь завтра на чай. Я напечу коржиків.

— Завтра не можу.

— То заходь, як буде зручно. Ми ж сусіди, і маємо навідувати одне одного.

— І я так думаю, — намагаюся бути чемним я.

— Теде, тобі казали, що в тебе гарна усмішка? Тобі слід би всміхатися частіше.

Я усміхаюсь їй, махаю на прощання і шкутильгаю геть, удаючи, ніби мені болить, хоча це й не так. Дибаю, припадаючи на скривавлену ногу, аж доки старенька не зникає за рогом.

Жіночка з чихуахуа не помітила моєї «відсутності», і це добре. Я трохи випав із часу, але ненадовго. Десь по сусідству й досі дирчить газонокосарка, сповнюючи повітря густим зеленим ароматом скошеної трави. Минуло, мабуть, лише кілька хвилин. Проте не можна допускати цього на вулиці. Та й треба було взутися перед виходом із дому. З цим я прогадав.

Промиваю ногу дезінфектантом із зеленої пластикової пляшки. Здається, він призначений для миття підлоги, а не шкіри. Після обробляння нога має значно гірший вигляд: шкіра червона, уся попечена. Напевне, болітиме, якщо торкнутися. Та принаймні я промив рану. Замотую ногу в марлю. У мене вдома багато бинтів і марлі, бо постійно щось стається.

Руки липкі, наче до них щось пристало — жуйка або смерть. Пригадую, як десь читав, що у пташок трапляються воші. Чи, може, то було про риб? Хай там що, а я вирішую помити ще й руки. Я весь тремчу. Випиваю таблетку, яку мав зажити ще кілька годин тому.

Цього дня одинадцять років тому зникла Дівчинка з Морозивом. Сьогодні вранці хтось убив моїх пташок. Можливо, зв’язку між цими подіями й нема: світ і так повен безглуздя. Та що, коли це пов’язано? Звідки вбивця знав, що на світанку до мене злітаються лісові пташки? Невже він знає, як я живу? Від цих роздумів мені тільки гіршає.

Складаю список. Зверху пишу «Вбивця». Підозрюваних небагато:

Чоловік із волоссям кольору апельсинового соку

Жіночка з чихуахуа

Незнайомець

Пожовую кінчик олівця. Біда в тому, що я не дуже добре знаю сусідів. Мама була знайома з усіма. Вона вміла причаровувати людей. Але побачивши мене, люди розвертаються та йдуть в інший бік. Я сам кілька разів бачив. Отже, убивця може бути десь тут, серед нас, за кілька дворів звідси. Сидить собі вдома, їсть піцу та сміється з мене. Додаю до списку:

Чоловік, схожий на видру, його дружина або їхні діти

Чоловіки, що мешкають разом у синьому будинку

Жіночка, від якої пахне пончиками

Це майже всі мешканці нашої вулиці.

Сумніваюся, що вбивця — хтось із них. Дехто, як-от видри, тепер узагалі у відпустці.

Усі ми живемо на глухій вуличці. Часом люди зупиняються сфотографувати ґратчасті ворота з погнутою старою табличкою, а тоді йдуть далі. Бо за тими воротами немає нічого, крім лісу.

Повільно додаю до списку ще одне ім’я. «Тед Баннерман». Усяке може бути.

Відчиняю шафку, в якій тримаю набори для малювання, і ховаю список під стару коробку кольорової крейди, якою Лорен ніколи не користується.

Про людей я суджу за двома ознаками: їхнім ставленням до тварин та їхніми улюбленими стравами. Якщо людина полюбляє салати, отже, вона точно погана. Щось із сиром — найімовірніше, нормальна.

Ще немає й десятої — про це я можу здогадатися з того, як сонце просвічує в дірочки у фанері, розсипаючи по підлозі плямки світла, — а весь мій день уже пішов шкереберть. Вирішую влаштувати ранній обід. Це мої улюблені обіди, найкращі у світі. Але для цього знадобиться диктофон.

Я вже давно думав, чому не використовую диктофон для запису рецептів. (Знаю, мамі б це не сподобалося. Відчуваю, як пече шию. Це означає, що я, як вона казала, роблю шкоду.)

Розгортаю пакунок з новими касетами. Вони гарно пахнуть. Уставляю одну в диктофон. Мені завжди кортіло погратися ним, коли я був маленький. На ньому є велика червона кнопка, схожа на клавішу в піаніно. Коли її натискаю, вона гучно клацає. Не знаю, що робити з маминою старою касетою, і це мене засмучує. Викинути чи знищити її я не можу — це навіть не обговорюється, — але й тримати зі своїми новенькими також не хочу. Подумавши, кладу її в шафку під сходами — під стос газет, на споді якого лежить сьогоднішній випуск про Дівчинку з Морозивом. Готово!

Рецепт гарячого бутерброда із сиром і медом від Теда Баннермана. Нагрійте олію на сковороді. Змастіть маслом дві скибки хліба. Візьміть чедер. Я люблю одразу нарізаний, але ви можете обирати, який вам більше до душі. Це ж ваш обід. Візьміть мед і намастіть на обидві скибки. Зверху покладіть сир. На нього — нарізаний банан. Закрийте бутерброд і смажте на сковороді до золотистої кірки з обох боків. Коли буде готово, посоліть, поперчіть і полийте соусом чилі. Розріжте навпіл і подивіться, як витікають сир і мед. Така краса — аж їсти не хочеться. Ха-ха, ну майже.

У мене бридкий голос. Ніби в дитини, яка проковтнула жабу. Мабуть, рецепти записуватиму й надалі, але слухати без потреби не буду.

Записувати все запропонував мені жук. Казав вести щоденник відчуттів. Від цих слів я насторожився. Тоді він пояснив простіше:

— Описуйте все, що з вами відбувається, і зазначайте, як воно на вас впливає.

Таке навіть не обговорюється. Але записувати рецепти я буду на випадок, якщо одного дня зникну, а згадати їх не буде кому. Завтра приготую бутерброд з оцтом і полуницею.

Мама мала на їжу власні погляди, а от я люблю всілякі рецепти. Колись навіть хотів стати кухарем і відкрити своє кафе. Уявіть лишень: кафе «У Тедда!». Добре було б писати кулінарні книжки, але не маю змоги. Це через Лорен та Олівію: їх не можна лишати самих.

Добре було б обговорити це з кимось. (Зрозуміло, що не з жуком. Важливо, щоб він не здогадався, хто я насправді такий.) Я б хотів ділитися рецептами з друзями, але їх у мене нема.

Беру бутерброд, сідаю на диван і спостерігаю за перегонами монстрів-траків. Вони величезні, гучно ревуть і можуть переїхати будь-що. Ніщо не в змозі їх спинити. Сир і автівки. Я мав би радіти, але перед очима мені стоять дзьоби та пір’я. А що, коли і я влипну в пастку-липучку? Що, як я щезну? Цього ніхто не побачить.

Відчуваю дотик під боком. То Олівія просовує голову мені під руку, а тоді йде на коліна, ступаючи м’якими лапками. Довго крутиться, аж нарешті влягається. Вона завжди знає, коли мені зле. Від її муркотіння злегка дрижить диван.

— Ходімо, кицюню, — кажу я їй. — Час сідати в коробку. Незабаром прийде Лорен.

Очі кішки заплющені, вона вся розслаблена, мало не випадає з моїх рук, поки я несу її на кухню. Знімаю кришку зі старої морозильної камери. Варто було б давно її викинути, але Олівія її любить — невідомо за що. Як завжди, перевіряю, чи не ввімкнена вона в розетку — хай навіть і не працює вже багато років. Минулого тижня я просвердлив у кришці кілька додаткових дірок, щоб туди потрапляло більше повітря. Вбивати, безперечно, тяжко, але підтримувати життя значно важче. Кому ж, як не мені, про це знати?

Ми з Лорен граємо в її улюблену гру. В ній багато правил, головне з яких — гасати по дому на рожевому велосипеді, викрикуючи назви столиць. За правильну відповідь Лорен дзенькає двічі, за неправильну — чотири рази. Це дуже гамірна, але розвивальна гра, тому я охоче в неї граю. Коли у двері стукають, кладу на дзвоник руку.

— Тихенько. Я піду відчиню, — кажу я. — І щоб анічичирк.

Лорен киває.

Це до мене прийшла жіночка з чихуахуа. Собачка нервово визирає з її сумки, виблискуючи дурними очицями.

— Схоже, тут хтось дуже гучно веселиться, — говорить вона. — Я завжди кажу, що від дітей має бути багато шуму.

— До мене завітала донька, — відповідаю я. — Ви не дуже вчасно.

— Я чула, що в тебе є донька, — каже жіночка з чихуахуа. — Хто ж то мені про це казав? Ні, зараз не згадаю. Але від когось чула. Було б цікаво познайомитися з нею. Сусіди мають дружити. Я принесла тобі винограду. Він дуже корисний — і солодкий, тому його люблять навіть діти. Це як натуральні цукерки.

— Дякую. Але мені час повертатися. Ми проводимо разом небагато часу. Та й у домі безлад.

— Як твої справи, Теде? — цікавиться вона. — У тебе все гаразд?

— Усе чудово.

— А як твоя мама? Шкода, що вона не може мені написати.

— З нею все гаразд.

— Це добре, — відповідає жінка по короткій паузі. — Ну що ж, до зустрічі.

— Тату! — гукає Лорен, коли я зачиняю двері за жіночкою з чихуахуа. — Чилі!

— Сантьяго! — волаю я.

Лорен верещить і зривається з місця, гасаючи довкола меблів. Крутячи педалі, голосно співає пісню про мокриць, яку вигадала сама. Не був би я її батьком, нізащо б не повірив, що пісня про мокриць мені даруватиме таку радість. Ось на що здатна любов. Вона проникає в тебе, як рука.

Зненацька Лорен зупиняється, вискнувши шинами по дерев’яній підлозі.

— Не йди за мною, Теде, — каже вона.

— Але ж ми граємо.

У мене тьохкає серце. Ну ось, почалося.

— Я більше не хочу грати. Забирайся, ти мене дратуєш.

— Вибач, кицюню, — кажу. — Я не можу тебе лишити. Тобі може знадобитися моя допомога.

— Ти мені не потрібен, — відповідає вона. — Я хочу кататися сама. — Підвищує голос: — Я хочу жити сама, їсти сама, дивитися телевізор сама і більше ніколи не бачити тебе. Я хочу в Сантьяго, столицю Чилі.

— Я знаю, але дітям не можна робити це все самим. За ними мають наглядати дорослі.

— Одного дня я робитиму все сама, — говорить вона.

— Але ж, кицюню, ти знаєш, що так ніколи не буде, — кажу я так м’яко, як тільки можу, бо намагаюся бути з нею якомога відвертішим.

— Я ненавиджу тебе, Теде.

Хай би скільки вона повторювала ці слова, від них я завжди відчуваю одне й те саме: ніби мене боляче вдарили в спину.

— Я тобі не Тед, а тато, — поправляю її. — І ти говориш це несерйозно.

— Цілком серйозно, — відповідає вона тонким і рвучким, як павутиння, голосом. — Я тебе ненавиджу.

— Може, поїмо морозива?

Навіть мені власний голос звучить винувато.

— Я шкодую, що народилася, — кидає вона та їде геть. Дзеленькаючи дзвоником, наїжджає на малюнок, який намалювала доти: чорна кішка зі смарагдово-зеленими очима. Олівія.

Я не збрехав, коли сказав жіночці з чихуахуа, що вдома в мене безлад. Лорен перекинула в кухні банку з варенням, проїхала по калюжі, й тепер по всьому будинку лишилися липкі сліди. На дивані розсипано зламані фломастери, скрізь валяються брудні тарілки. Одна з улюблених ігор Лорен — діставати по одній тарілці з шафки й лизати їх. Відтак вона завжди гукає: «Тату, всі тарілки брудні». А зараз вона злазить з велосипеда, лягає на підлогу, дирчить і повзає рачки, удаючи із себе трактор.

— Аби лиш їй було добре, — бурмочу собі. Важка штука — батьківство.

Збираюся випити обідню пігулку, аж тут у мене врізається Лорен. Вода вихлюпується зі склянки на синій килимок, жовтенька таблетка випадає з пальців, відстрибує від підлоги й губиться. Я стаю навколішки й зазираю під диван. Її ніде не видно. Мені уривається терпець.

— Зараза, — вихоплюється в мене мимоволі. — Трясця твоїй матері.

Лорен вищить, як сирена. Її голос лунає дедалі пронизливіше, від чого в мене розколюється голова.

— Ти лаєшся, — ридаючи, промовляє донька. — Не лайся, пузатий ти телепню!

Мене криє. Нічого не можу із собою вдіяти. Хотів би сказати, що це не через те, що вона обізвала мене пузатим телепнем, але не можу.

— Ну все, — зриваюся я. — Ану марш спати.

— Ні!

Гострими пальчиками вона хапається за моє обличчя, намагаючись видряпати мені очі.

— Не хочеш по-хорошому — не буде тобі ніяких ігор.

Я скручую її, й вона полишає опір.

— Тобі треба трохи поспати, кицюню, — додаю я.

Вкладаю її та ставлю платівку. Заспокійливо шарудить голка, і повітря сповнює прекрасний жіночий голос. Лунає пісня про холодну зиму без теплого ліжка й цукерок. Не можу пригадати ім’я співачки. Її очі повні співчуття, вона ніби матір, але така, якої не боїшся.

Збираю й перелічую фломастери. Усі на місці, й це добре.

Я привчив Лорен засинати під цю музику. Вона була дуже неспокійним дитям, а тепер входить у складний період — передпідлітковий вік. Буває, як оце сьогодні, вона поводиться зовсім як дитина й гасає по дому на рожевому велику. Мене непокоїть те, що сталося сьогодні. Мене взагалі багато що непокоїть.

По-перше, і найголовніше: я став «вибувати» частіше. Так стається, коли я сильно переживаю. А що, як одного дня я піду й більше не повернуся? Тоді Лорен та Олівія залишаться самі. Мені потрібні сильніші ліки. Побалакаю про це з жуком. Пивна бляшанка холодить руку. Вона пшикає, коли я зриваю чеку. Дістаю з банки три солоні огірки та змащую арахісовою пастою. Вони смачно хрумтять. Це найліпша закуска до пива, але зараз насолоди мені вона не дає.

Друга проблема: шум. Наш будинок стоїть просто на краю вулиці, далі починається ліс. Дім ліворуч уже давно пустує. Газети, якими заклеєні його вікна, пожовкли й скрутилися. Через це останніми роками я дещо розслабився й дозволяю Лорен кричати та співати. Треба припинити це. Жіночка з чихуахуа її чула.

Помічаю під кухонним столом чорні кульки. Миша повернулася. Лорен досі тихенько схлипує, але вже майже заспокоїлась, і це добре. Музика робить свою справу. Сподіваюся, дочка спатиме довгенько. А на вечерю приготую її улюблену страву — макарони з сосисками.

Третя біда: чи довго вона любитиме макарони з сосисками? Скільки ще я зможу захищати її? Наглядати за нею треба постійно. Діти — це ніби ланцюг довкола серця й шиї, який веде тебе, куди йому заманеться. Вона занадто швидко росте. Знаю, так кажуть усі батьки, але це правда.

«Заспокойся», — кажу собі. Олівія ж бо, зрештою, звикла до свого становища і тепер щаслива. А коли була ще кошеням, постійно норовила вибігти за двері щоразу, як я їх відчиняв. Постійно хотіла вирватися надвір, хоча нізащо б там не вижила. Зате тепер вона все розуміє. Те, чого ми хочемо, не завжди найліпше для нас. Якщо це збагнула кішка, то й Лорен зможе. Сподіваюся.

День наближається до завершення, і після вечері Лорен час іти.

— Бувай, кицюню, — прощаюсь я.

— Бувай, тату, — каже вона.

— Побачимося за тиждень.

— Ага.

Вона недбало смикає за лямку рюкзака. Здається, їй байдуже, а от я не люблю цей момент, тому поклав собі за правило не показувати, що засмучений. Знову ставлю ту саму платівку. Сутінню проноситься голос співачки.

Коли в мене буває кепський день, «зараз» і «тоді» плутаються. У певних місцях будинку мені чуються голоси мами й тата. Часом вони сперечаються, кому йти до крамниці. Трапляється, чую дзенькіт і стрекіт старого дискового телефона в коридорі, а тоді — мамин голос. То вона дзвонить до школи повідомити, що я знову захворів. А іноді я прокидаюся, бо вона кличе мене снідати. Її голос чистий, як дзвін. Та коли знову западає тиша, я згадую, що батьків більше нема. Куди вони поділися — відомо тільки богам.

Боги ближче, ніж ми вважаємо. Вони живуть серед дерев, за перетинкою — такою тонкою, що її можна простромити нігтем.

Олівія

Я саме вилизувала місце на нозі, яке дуже свербіло, коли почула, що мене кличе Тед. «Халепа, як невчасно», — подумала собі. Проте, почувши в голосі ту особливу нотку, облишила свої справи й вирушила на його пошуки. Усе, що треба було для цього робити, — іти за ниткою, що того дня була яскраво-золота.

Тед стояв у вітальні й безтямним поглядом дивився в порожнечу.

— Кицюню, — повторював він знов і знов.

Спогади нуртували в ньому, як хробаки під шкірою. У повітрі зависла гроза — поганий знак. Я притулилася до нього бочком. Він підняв мене тремкими руками. Від його дихання моїм хутром пішли борозни. Я замуркотіла йому на вухо. Атмосфера ставала спокійнішою, напруга спадала. Тедове дихання сповільнилось. Я потерлася мордочкою об Тедову щоку. Мені передалися його почуття. Вони були болючі, але я з ними впоралась. Коти не прив’язуються до речей.

— Дякую, кицюню, — прошепотів він.

От бачте! Хоч я й була заклопотана, та, коли він покликав, однаково прийшла. Бо такий обов’язок поклав на мене ГОСПОДЬ, і я його сумлінно виконую. Стосунки — річ дуже делікатна. Над ними слід працювати щодня.

Тужливо співає тедиха. Я знаю напам’ять усі її пісні, кожну заминку в голосі, кожну ледь уловиму фальшиву нотку в тій пісні про прерії. Коли Лорен немає, її пісні день і ніч грають на повторі. Теду потрібна компанія, але кішку він за таку не вважає. Якби могла, я б образилась, але всі теди дуже нещасні, тож я не сприймаю це на власний рахунок. Це я так, узагальнюю, позаяк не знаю інших тедів, крім Теда. Ну і ще, мабуть, Лорен.

Розкажу все від самого початку. Про те, як він зна-йшов мене в негоду, в ніч, коли між нами виник нерозривний зв’язок.

Пригадую, як я народилася. Спершу мене не було, а тоді я раз — і з’явилася. Борсаючи кволими лапками, випала з теплоти в холод, укрита липким слизом. Уперше відчула хутром повітря й розтулила рота, щоб у перший раз нявкнути. Вона нахилилась наді мною, велика, як небо. Теплий язик, тепла паща довкола моєї шиї. «Ходімо звідси, кошенятко моє, тут небезпечно». Мама. Решту ми залишили в грязюці. Вони народилися мертвими. М’якенькі грудочки, разом з якими я кілька місяців сиділа в темряві, тепер лежали нерухомо під нещадним дощем. «Ходімо». Вона була налякана, і я це відчула, хоч і була зовсім маленька.

Злива не вщухала вже кілька днів. Щоправда, скільки точно — не знаю. У пошуках тепла й затишку ми переходили з місця на місце. Тоді я ще не бачила, тож мої спогади про той час складаються із самих запахів і дотиків: м’яке землисте місце, де ми ночували; різкий щурячий сморід; мамине хутро на моєму носі, коли вона згорталася довкола мене клубочком; слизький запах падуба.

А тоді мої очі розплющились, і я стала потроху бачити. Струмені дощу падали з неба, як блискучі ножі, а все довкола гриміло та двигтіло. Не знаючи, що буває інакше, я думала, що злива нескінченна.

Я навчилася стояти й ходити, але зовсім трошки. А тоді зрозуміла, що з мамою, з її тілом, щось не так. Вона рухалась дедалі повільніше й давала щоразу менше молока.

Одної ночі ми сховалися в канаві. Понад нами тремтів на вітру кущ ожини. Мама зігріла мене й погодувала. Вона мурчала, але муркотіння дедалі слабшало, тепла меншало. А тоді вона зовсім припинила ворушитися, і в моє тіло закрався холод.

Почулося ревіння, зблиснуло сліпуче світло, тільки не те, миготливе, що на небі, — це був спалах жовтого кола. У краплях дощу майнула якась штука — щось схоже на шкіряного павука. Тоді я ще не знала слова «рука». Це щось огорнуло мене й відняло від мами.

«Що це?» Від шкіряної штуки пахло мокрою землею, рукави брудні. Неподалік деренчав звір. «Павук» поніс мене й посадив усередину того створіння. Дощ дріботів по металевому даху, наче крихітні камінці. «Павук» загорнув мене в теплу ковдру. Вона була жовта, з намальованими синіми метеликами. Пахла кимось, кого я ніби знала чи хотіла би знати. Як таке можливо? Адже не знала я нікого.

— Бідолашне кошеня, — сказав він. — Саме-самісіньке, зовсім як я.

Я лизнула його палець. Саме тієї миті це й сталося. У його грудях, там, де має бути серце, зібралося біле світіння. З нього крізь повітря потягнулася нитка. Я відчула, як світло обмотується довкола моєї шиї та прив’язує мене до його серця. Це було зовсім не боляче. Не знаю, чи відчув він те саме, але мені подобається думати, що так і було.

Він приніс мене до свого затишного будинку, де я можу весь час спати й ніжитися. Мені навіть не треба визирати назовні, коли я того не хочу! Бо всі вікна в нас забиті. Тед зробив із мене хатню кішку, і відтоді мені взагалі не треба нічим перейматися. Це наш дім, призначений лише для нас, і всім іншим сюди зась. Звісно, крім Ночі, зелентюхів та Лорен. Але, якщо чесно, мені добре й без них.

Тепер, певно, треба описати нас, бо так заведено в історіях. А це складно. Я не розрізняю тедів, яких бачу по телевізору. Не розумію, на які деталі слід звертати увагу. От, скажімо, мій Тед — він пісочного кольору. На морді в нього клаптями росте руда шерсть, на голові — густіша й темніша, наче лаковане дерево.

А от до мене Тед завжди звертається «ти» або «кицюня». Проте звуть мене Олівія. На грудці в мене є тонка біла смужка, що чітко контрастує з вугільно-чорною шубкою. Маю довгий і тонкий, як прутик, хвіст, і великі, широкі при основі й загострені по краях, вуха. Вони дуже чутливі. А очі за формою схожі на мигдалини, а за кольором — на оливки. Гадаю, не зайвим буде зауважити, що я гарна.

Часом ми чудово ладнаємо, інколи — сваримось. Так уже повелося. По телевізору кажуть, що всіх, тедів і котів, треба сприймати такими, якими вони є. Одначе й межі треба окреслювати. Межі — це важливо.

На цьому поки все. Почуття страшенно стомлюють.

Здригнувшись, я прокидаюся від далекого скреготу й поклику високого голосу.

Струшую головою, щоб скинути сон, але звук не стихає. Що ж то воно скреготить? Мені це не подобається. «І-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-І-І-І-І-і-і-і-і-і-і-і-і-і».

Помаранчевий килимок дуже приємний на дотик. Я ступаю по його м’якеньких гранулках кольору призахідного сонця понад морем. Світло пробивається крізь дірочки та плямками розсипається на стінах. Стіни тут заспокійливого темно-червоного кольору. Ми з Тедом уважаємо цей колір прекрасним. На деякі речі погляди в нас збігаються! Минаю Тедове крісло. Шкіру на ньому під головою й на підлокітниках заяложено до блиску. Сірою клейкою стрічкою заліплено дірку, яку Тед простромив ножем, коли дивився перегони на мотоциклах. У цій кімнаті мені подобається все, крім двох речей на полиці біля музичної скриньки.

Перша річ, яку я на дух не зношу, називається мотрійкою. Це така лялька, усередині якої розташована така сама, тільки менша, а в тій — ще одна, і так далі. Це бридко. Вони наче полонянки. Уявляю, як менші ляльки кричать у темряві, неспроможні говорити й ворушитися. Обличчя мотрійки широке, тупе й усміхнене. Схоже, їй до вподоби тримати власних дітей у полоні.

Друга річ, якої я терпіти не можу, — це фото над каміном. Батьки за склом. Мені не подобається все в тій картинці. Велика срібна рамка, прикрашена візерунком з винограду, квітів і білок. Яка бридота! Білячі морди чорні, деформовані. Схоже, ніби їх живими залили сріблом, а тоді швидко остудили. Та найгірше в усьому цьому — зображення в рамці. Чорне, блискуче озеро як тло. Двоє людей на піщаному бережку. Їхні обличчя ніби портали в ніщо. Батьки погано ставилися до Теда. Щоразу, як підходжу до світлини, відчуваю порожнечу їхніх душ.

А от музична скринька непогана. Маленька жіночка на ній стоїть так струнко, немовби тягнеться до самих небес.

«І-і-і-і-і-І-І-І-І-І-і-і-і-і-і-і». Скреготить не від батьків, тому я відвертаюсь від них і показую їм гузно.

Посеред вітальні лежить рожевий велосипед, його допоміжні коліщата легесенько обертаються. Він належить Лорен. Вона — Тедове теденятко. Чи, може, вона належить якомусь іншому тедові, а цей лише наглядає за нею. Точно не пригадую. На килимі й підлокітнику крісла лишився запах, але її самої не чути. Мабуть, пішла вже. Ну й добре. От тільки вéлика за собою ніколи не прибирає. Боже милий! Узагалі-то я намагаюся не казати цього слова, аби не промовляти Його ім’я всýє.

Коли Лорен у нас, я йду в клітку. Там мені краще думається. У клітці темно й прохолодно. Гадаю, ГОСПОДОВІ не сподобалося б те, що я зараз скажу, але теденята — це жах. Ніколи не знаєш, що вони утнуть. А в Лорен до всього ще й психологічний розлад. Усіх подробиць я не знаю, але мені відомо напевно, що це через нього вона буває дуже грубою й галасливою. Коти чутливі до шуму. Ми бачимо вухами й носами. Ну й, звісно ж, очима.

Моя клітка стоїть під стіною в кухні. Прикладаю вухо до прохолодної стінки й прислухаюся, але скреготить не звідти. Тед знову закидав кришку всіляким мотлохом, тому залізти всередину я не можу. Це мене розлючує. Лорен розмалювала й пообписувала всю дошку біля холодильника. «Бла, бла, бла, — набазграла вона. — Тед — це Тед, а Олівія — кіт». НАДЗВИЧАЙНО спостережливо. З такими успіхами вона далеко зайде. Холодильник розмірено деркотить, з крана капає. Проте скрегіт у моїй голові не вгаває і зовсім не відповідає цим звукам.

Попри шум, усе в кімнаті — на своїх місцях. Усі шухляди засунено. Чутно, як за замкненими дверима розмірено гудуть машини. Мобільник, ноутбук, принтер. Ці речі поводяться як живі, і я ніяк не позбудуся думки, що вони от-от заговорять до мене, але цього ніколи не стається. Настирний скрегіт, чи то високий крик, не вгаває. Але звук іде не від пристроїв.

Підіймаюся на другий поверх. Мені подобається ходити туди, бо тоді складається враження, ніби я кращаю. А ще люблю спати на сходинці посередині маршу. Так мені здається, що я літаю. Проміжок між східцями пофарбовано в чорний, і я добре зливаюся з тим тлом. Часом Тед перечіпляється об мене. Він забагато п’є.

Ходжу горішніми кімнатами, але звук ані тихшає, ані сильнішає. Дивно це якось. Минаю двері на горище, тримаючись від них якнайдалі. Це недобре місце. Стаю на задні лапи, щоб відчинити двері в спальню. Ручка клацає, і двері розчахуються. (Люблю двері. Просто обожнюю.) На Тедовому ліжку лежать п’ять чи шість рулонів клейкої стрічки. Її він купує на відмір. Не уявляю, навіщо вона йому. Лижу її. Смак липкий і сильний. У вухах досі ви-и-и-и-и-исоко скреготить. Мій терпець на межі. Це мені чується, чи звук дещо металевий і порожнистий, як із труби?

Заходжу у ванну й перевіряю крани. З них нічого не чути, крім шуму повітря. Лизькаю метал і обнюхую бруд, який обліпив увесь край умивальника. Тед не дуже охайний тед. Його ванна не така, як показують по телевізору.

Шафку над умивальником відчинено. На поличках рядами стоять туби з ліками. Зачіпаю їх хвостом, вони похитуються й гучно падають. З них сиплються таблетки. Рожеві, білі, сині. Він ніколи не закриває їх як слід, бо не може зняти кришечок, коли напивається. Пігулки перемішуються на брудних кахлях. Кілька падає в калюжу, яку Тед залишив після душу. Вони поволі забарвлюють воду в рожевий. Я ж беруся ганяти підлогою зелено-білу капсулу.

«І-і-і-і-і-І-І-І-І-І-і-і-і-і-і-і», — і далі високо скрегоче в голові. Це знамення, я знаю. Воно призначене для мене. Однак думати про це більше немає часу, бо мушу йти до НЕЇ.

Із Тедом мене поєднує зв’язок, тому я мушу піклуватися про нього, як наказав мені ГОСПОДЬ. Проте, зізнаюся, окрім Теда в мене також є життя. У мене власні інтереси. Ну гаразд, інтерес. Настав час для НЕЇ, і я страшенно збуджена.

Збігаю сходами та мчу до вікна. Обходжу рожевий велик за диваном, лишаючи в пилюці відбитки лап. Завжди боюся, що спізнилася, хоча й розумію, що це не так: цятки світла падають на стіну саме під правильним кутом. Заскакую на зелений столик. Якщо стану на задні лапки та трохи потягнуся, зможу дивитися крізь дірочку, яка виходить просто на вулицю за дубком. Срібна блискуча нитка висить за мною в повітрі.

Решта дірочок — на висоті тедячого зросту. До них мені не дістати, тому зовнішній світ я можу бачити крізь один-єдиний отвір. Він крихітний, розміром з монетку. Крізь нього мені видно небагато: трохи стовбура дуба, голе віття і відтинок тротуару за ним. З розверзнутого сірого неба тихо сипле сніжок. Поступово тротуар зникає за білою пеленою, а на кожній гілочці з’являється довга й вузенька шапочка снігу.

Цей крихітний шматочок світу — це все, що мені про нього відомо. Чи не шкодую я, чи не хочу вийти надвір? Анітрохи. Там небезпечно. Тому, поки я можу її бачити, мені достатньо й цього.

Сподіваюся, Тед ніколи не пересуне столика. Він на таке здатен. Тоді я дуже розсерджуся, а цього я не люблю.

Якщо вона не прийде вчасно, я почекаю. У цьому й полягає любов — у терпінні й терплячості. Цього навчив мене ГОСПОДЬ.

Спершу з’являється її запах. Він скрапує в повітрі, як мед на хлібину. А тоді вже, велично ступаючи, з-за рогу з’являється й сама вона. Як би це її описати? Вона смугаста, як маленьке сіре тигреня. Її очі жовті, кольору стиглого яблука — або сечі. Одне слово, вони — прекрасні. Вона вся прекрасна. Зупиняється, потягується і так і сяк, а тоді випускає довгі чорні кігтики. Мружиться, коли на носа їй падають сніжинки. У роті в неї щось сріблясте, схоже на риб’ячий хвіст. Це якась маленька рибка — сардина або анчоус. Мені завжди було цікаво, яка на смак справжня риба. Мене годують залишками сиру й нагетсів з відділу уцінки в нашому супермаркеті. А коли я дуже голодна, доводиться просити в Ночі вполювати мені щось. (Узагалі-то я не схвалюю жорстокості, проте не я створювала цей світ, тож, коли мушу робити щось, нічого не можу із собою вдіяти.)

— Сподіваюся, рибка тобі до смаку, — тихенько промовляю до своєї кицюні. Тоді проводжу лапкою по фанері. — Я кохаю тебе.

Вітер завиває, повітря густішає від снігу. Ще мить — і вона зникає у жовто-сірому спалаху. На цьому все. ГОСПОДЬ дав, ГОСПОДЬ і взяв.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.