2023

ISBN 978-617-17-0085-7 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Саморозвиток»

Перекладено за виданням:

Beattie М. Codependent No More: How to Stop Controlling Others and Start Caring for Yourself / Melody Beattie. — Hazelden : Minnesota, 1992. — 256 p.

Переклад з англійської Ігоря Возняка

Дизайнер обкладинки Валерія Прядко

Бітті М.

Б66 Долаємо співзалежність. Як припинити контролювати інших і почати дбати про себе / Мелоді Бітті ; пер. з англ. І. Возняка. — Х. : Віват, 2022. — 304 с. — (Серія «Саморозвиток», ISBN 978-966-942-827-1).

ISBN 978-966-982-833-0 (укр.)

ISBN 978-0-89486-402-5 (англ.)

Маєте проблеми із самооцінкою, знижений емоційний фон, понад усе боїтеся самотності? Почуваєтеся великими хрещеними матерями та батьками цього світу й задовольняєте, а чи й передбачаєте потреби інших, ігноруючи власні? Ваш діагноз — співзалежність. Від такої психічної патології потерпають мільйони людей, і вона виявляється в токсичних стосунках: подружніх, з батьками, колегами, друзями. Досить жити чужим життям і намагатися врятувати всіх ціною свого добробуту, розмиваючи особисті кордони! Необтяжливі опитування допоможуть визначити ваші координати в химерному світі співзалежності, і ви не пройдете повз вихід із цього лабіринту.

УДК 159.99

ISBN 978-966-942-827-1 (серія)

ISBN 978-966-982-833-0 (укр.)

ISBN 978-0-89486-402-5 (англ.)

© Credit shall be given to Hazelden Betty Ford Foundation c/o Simon & Schuster, Inc., as the original publisher

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Нелегко знайти щастя в собі, а знайти його деінде — неможливо.

Аґнес Реппліер. Скарбниця

За допомогу в створенні цієї книжки я дякую:

Богові, моїй мамі, Дейвіду, моїм дітям, Скоттові Еґлестону, Шеронові Джорджу, Джоанн Мерк’юсон і всім співзалежним людям, які вчилися в мене та дозволяли мені в них учитися.Ця книжка присвячена мені.

Звернення АВТОРКИ з нагоди двадцять п’ятої річниці виходу цієї книжки

Відтоді, як написала цю книжку, я пережила як неабиякий злет, так і напрочуд тяжкий час після смерті мого сина, побачила світло в кінці тунелю й зрештою подарувала іншим надію. Я постаріла на стільки ж років, як і ця книжка. Вона досі містить те саме послання, важливе для мене, про яке маю часто собі нагадувати.

Я знаю, коли слід казати «ні», а коли — «так». І беру на себе відповідальність за свій вибір. Жертва? Єдина, хто справді може робити з мене жертву, — це я сама, і в 99 % випадків я не роблю цього. Але мені слід і надалі пам’ятати ключові принципи: межі, відпуст, прощення після моїх почуттів, а не перед, самовираження, любов до інших, як і любов до себе.

Люди сприймали та застосували послання з цієї книжки в різні способи. У якийсь момент деякі з них відчували втому від роботи над собою. Ліки допомогли багатьом упоратися зі справжніми симптомами депресії та тривоги, але в інших ці ліки можуть лише притамовувати той дискомфорт, який міг би спонукати їх просити про допомогу. Навіть мобільні телефони можуть приховувати біль за одержимостями: людям більше не потрібно залишатися вдома та непокоїтися очікуючи: зателефонує він чи вона, або ж ні — вони можуть узяти із собою телефон і свої одержимості й демонструвати їх будь-де та будь-коли. Ми навчилися бути терапевтично правильними й виявляти нашу невпевненість правильними словами. Однак багато хто з нас почав усвідомлювати, якими небезпечними можуть виявитися наслідки такої поведінки. Цьому настає кінець.

Сьогодні зрозуміло, що співзалежність не є якоюсь скороминущою модою, як про це колись казали. Вона пройшла повний цикл. Як чимало людей відкрито обговорюють спадкові недуги (від алкоголізму до хвороби Альцгеймера), так само дедалі більше охочих шукати допомоги зі співзалежністю. У цій маленькій книжці досі треба багато над чим попрацювати.

Не припиняймо сподіватися! Багатьом з нас знадобилося років зо двадцять або більше, щоб набути цих захисних моделей поведінки, які ми колективно називаємо словом співзалежність. Стільки ж років може знадобитися, щоб позбутися їх. Не знаю, чому Життя обрало саме мене для того, щоб я про це говорила, але вдячна за ту роботу, яку мала виконувати. Дякую за те, що змогла прислужитися.

Вітаю «Долаємо співзалежність» із двадцять п’ятим днем народження.

З любов’ю та вдячністю

Мелоді Бітті

Передмова авторки до видання 2001 року… з нагоди п’ятнадцятої річниці виходу книжки

Турбота про себе вимагає багато роботи. Не дивно, що я так довго цього уникав.

Невідомий

Це був 1986 рік. Джанет Ґерінґер Войтіц, Роберт Саббі й Ірні Ларсен намагалися переконати людей, що непитущі, які мали стосунки з алкоголіком, що більше себе не контролював, відчували такий самий біль і потребували так само лікування, як і сам пияк.

Групи Al-Anon[1] у всій країні та в усьому світі намагалися вселити надію та принести зцілення цій-таки групі людей: співзалежним.

Послання, яке несли всі ті, хто вперше заговорив про зцілення від співзалежності, було єдиним: ми не лише можемо позбутися залежності від інших людей і потурбуватися про себе, а це наша головна відповідальність у житті.

Для світу, який вірив у контроль і утиски, це послання стало революційним. Таким самим було й слово співзалежність.

Мій комп’ютер відмовлявся визнавати співзалежність за правильне слово, коли я готувала рукопис, який хотіла назвати «Долаємо співзалежність».

Книжок про залежності та зцілення ще не було в книгарнях. Співзалежним складно було знайти допомогу та зцілення, яких вони потребували.

Тоді лише закладалися підвалини.

Зараз 2001 рік.

Всесвітня організація охорони здоров’я повідомляє про збільшення кількості випадків вживання наркотиків. Національна асоціація США з допомоги дітям алкоголіків повідомляє про те, що понад 43 % населення США потерпають від алкоголізму в родині. І більш ніж кожен восьмий дорослий питущий американець має проблеми зі споживанням алкоголю або є від нього залежним.

Ці цифри не відображають кількість сімей, які потерпають від фізичних або психічних недуг, сексуальної залежності, жорсткого поводження, нехтування та низки інших проблем, які можуть змусити людей поводитися співзалежно, даючи собі та своїм коханим менше шансів на повноцінне життя.

Мій ноутбук тепер визнає та пропонує правильне написання слова співзалежність. Світ теж його визнає. Слово, або принаймні симптоми та лікування, регулярно згадується в книжках, телепрограмах, фільмах, побутових розмовах звичайних людей. У книгарнях на полицях з’явилися праці про залежності та зцілення.

Мета цього вступу проста: я хочу вам подякувати. По-перше, я вдячна численним експертам і письменникам, які давали людям, що страждають, принципово нову інформацію. До таких людей належать Джанет Ґерінґер Войтіц, Ірні Ларсен, Сандра Смоллі, Піа Меллоді, Роберт Саббі, Бренда Шеффер, Ґейл Роселліні, Марк Ворден, Шерон Веґшайдер-Круз, Теренс Ґорскі, Террі Келлоґ, Патрік Карнс, Джон Бредшоу, Рокелль Лернер, Анн Вілсон Шеф, Робін Норвуд і Чарльз Вітфілд.

Я також хочу висловити подяку таким організаціям, як Al-Anon і Codependents Anonymous, а також таким видавництвам, як Hazelden, які доносять цілющі думки та слова до мільйонів людей.

Я вдячна кожній людині, яка наважилася вдатися до різних моделей поведінки подолання стресових ситуацій, які ми вирішили називати співзалежністю, і тепер знає, що означає турбуватися про себе.

— Ніхто не вчив мене, як турбуватися про себе, — сказала мені нещодавно п’ятдесятирічна жінка. — У мене нема грошей, щоб піти до психолога, але вистачає на придбання книжки.

У «Долаємо співзалежність» було декілька різних обкладинок відтоді, як видавництво Hazelden уперше опублікувало її 1986 року. Однак чимало людей, разом зі мною, з любов’ю пригадують ту першу книжку з яскравою жовтою обкладинкою та чорними літерами.

Вітаю з п’ятнадцятиріччям, «Долаємо співзалежність»!

І дякую всім вам за те, що даєте цьому болеві назву і творите звичайне надзвичайне диво.

1 Al-Anon, або ж повністю Al-Anon Family Groups, — товариство, яке надає психологічну та духовну допомогу родичам і друзям людей, які потерпають від алкогольної залежності. Воно з’явилося у США 1951 року. (Тут і далі прим. перекл., якщо не зазначено інше.)

Вступ авторки до видання 1992 року

На початку вісімдесятих, коли я вперше розмірковувала над написанням книжки про співзалежність (саме тоді я відчайдушно намагалася впоратися з власним болем), присягнула: якщо коли-небудь з’ясую, що зі мною сталося і що потрібно мені, щоб почуватися краще, то напишу про це книжку. Та книжка, як я тоді вирішила, має бути теплою, лагідною, без осуду та складних слів.

Вона була б доброзичливою. Оскільки я потребувала саме цього — інформації та доброзичливості. Мені необхідна була допомога в процесі одужання від проблем зі співзалежністю.

Десь за п’ять років я почала писати книжку. Саме розлучилася з чоловіком після десяти років шлюбу і подала заяву на отримання соціальної допомоги протягом чотирьох місяців, щоб прожити самій і прогодувати двох моїх дітей — Ніколь і Шейні, пишучи в той час «Долаємо співзалежність».

Коли роздумувала над тим, як я, людина без відповідних професійних знань, можу написати таку книжку, то втішала себе думкою про те, що це нормально — оприлюднювати свої міркування, адже їх і так прочитає лише кілька людей. Я також чимало часу витратила на вступ, адже мені було складно не просто презентувати книжку, але й увести саме поняття співзалежності у світі, який про це практично нічого не чув.

Тепер, коли вже минуло п’ять років, мене попросили написати вступ до ювілейного видання книжки, наклад якої становить уже два мільйони примірників.

— Що мені там написати? — запитала я свою редакторку з видавництва Hazelden і подругу Ребекку Пост.

— Напиши про зміни, які сталися — у жінок, у людей у нашій країні, у тебе, оскільки ти ж написала книжку, — запропонувала вона.

— Гм-м-м, — роздумувала я. — Які змін сталися, окрім війни в Перській затоці, розпаду комунізму в Радянському Союзі та слухань у справі Гілл і Томаса[2]?

Я ввімкнула телевізор. Фільмом тижня, назву якого я не можу пригадати, була історія про дівчинку-підлітка, яка страждає від власного алкоголізму та наслідків зґвалтування. Її матір, медсестра, тяжко працює, щоб звільнитися від неадекватних і жорстоких стосунків зі своїм чоловіком, батьком дівчинки. Протягом усього фільму матір і дочка відверто говорять про те, що не можуть урятувати одна одну через слабкість від такої поведінки. Фільм закінчуються тим, що дочка грає на гітарі та співає пісню про те, що вона більше не буде жертвою.

Я зайшла до церкви, до якої ходила вже давно. Того холодного зимового недільного ранку проповідь була дещо незвичною. Священник говорив від усього серця, розповідаючи парафії, що він більше не буде керувати церквою, в основі якої лежать сором, страх, провина та нечесність. Натомість він прагне, за його словами, бути частиною церкви, яка ґрунтується на рівності, чесності, близькості, відкритості та цілющій силі Божої любові. Він хоче бути частиною храму, де він може ділитися власними турботами та проблемами й де люди перебувають у здорових, чесних стосунках між собою і з Богом.

Моя дочка прийшла додому після першого тижня в новій школі. «Знаєш що, мамо? — каже вона. — Щодня ми читаємо перед початком занять медитацію з твоєї книжки «Мова прощення». А в школі мого друга вони говорять про проблеми співзалежності на уроках основ охорони здоров’я».

«Долаємо співзалежність» із зображенням розірваних наручників на обкладинці стає лідером у списку бестселерів у Франції.

«Долаємо котозалежність», що пародіює назву моєї книжки, стає головним товаром у списку книжок на Різдво 1991 року в Міннесоті.

Дещо змінилося. Я написала ще чотири книжки, об’їздила світ, розлучилася (але не вийшла заміж знову) й повернула ту допомогу, яку отримувала від служби соціального захисту.

Я знаю, яким важливим є зцілення від проблем жорстокого ставлення. Відчуваю в собі неабияку пристрасть. Я стала більш спонтанною, прийняла свою жіночність і вивчила нові уроки під час цього шляху — про межі, гнучкість і владу над власними силами. І про любов. Я вчуся поважати чоловіків. Мої стосунки стали глибшими. Дещо змінилося.

Найбільшою зміною в моєму житті була втрата сина Шейна. Як ви, можливо, чули або читали, за три дні після дня народження мого коханого Шейна, який був незмірною частиною мого життя та роботи, його випадково вбили під час катання на лижах на схилах курорту Afton Alps.

Я вивчаю життя і смерть.

Я виросла та змінилася. Спостерігала за тим, як ростуть і змінюються мої друзі. Чимало з вас писали мені про ваше зростання та зміни.

Намагатимуся довіряти своїм відчуттям, довіряти плину часу, моєму шляху та Вищій силі. Однак і досі іноді відчуваю страх. А іноді про це забуваю і намагаюся все контролювати. Я можу ставати одержимою, поки не піймаю себе на цьому.

І попри всі ті роки, які ця книжка знаходилася в списку бестселерів, найчастішим запитанням, яке я чую від людей і медіа, є таке: «Що ж таке ця співзалежність?».

Дещо не змінилося, принаймні не дуже. Я досі не претендую на звання експертки та постійно заперечую титул «гуру». Однак я досі бажаю розповісти вам про те, що бачу та в що вірю.

Хоча й здається, що деякі речі не змінилися, однак вони постійно стають іншими. Наша як індивідуальна, так і суспільна свідомість зросла. Ми збагнули, що в жінок є душі, а в чоловіків — почуття.

І я глибше занурилася у свій процес зцілення, ніж планувала.

***

Я не знаю, якою мірою мої книжки вплинули на це зростання свідомості та як воно, у свою чергу, вплинуло на мої книжки. Але я вдячна за те, що була частиною того, що сталося.

Я рада бути частиною руху, який надихали такі люди, як Анні Вілсон Шеф, Джон Бредшоу, Патрік Карнс, Ірні Ларсен, та рада, що мною провадять такі люди, як ви, мої читачі — справжні герої, які тихо й упевнено зцілюють себе та передають послання іншим, перш за все власним прикладом.

Під час подорожей країною я зустрічалася з багатьма з вас. Дехто з вас писав мені. Дякую вам за любов, підтримку та співчуття, якими ви ділилися зі мною не лише всі ці роки, але й протягом тяжких, болючих місяців 1991 року після смерті Шейна.

Чимало з вас писали мені про те, як я вам допомогла. Ну, ви теж допомогли мені та зачепили мою душу.

Нещодавно одна жінка написала мені про те, що прочитала всі мої книжки й роками позбувалася співзалежності. «Однак я хочу навчитися більшого, — додала вона. — Хочу глибше зануритися у свою співзалежність. Будь ласка, напишіть ще одну книжку про неї».

Мабуть, нам не треба глибше занурюватися в нашу співзалежність. Натомість ми можемо попрямувати до нашої долі. Можемо пам’ятати все те, чого навчилися про залежності, співзалежність і жорстоке поводження. Зі співчуттям і дотриманням меж нам потрібно повністю віддати себе любові до Бога, самих себе та інших. Ми повинні повністю довіряти Богові, собі та/або плину часу.

Тоді ми можемо відкритися до наступного кроку. Ми саме там, де маємо бути. Нам можна довіряти. Як і можна довіряти Богові. А відпуст та вдячність і надалі працюють. Не хнюпся і відкрий своє серце. І побачимо, що буде далі. З п’ятирічним ювілеєм, «Долаємо співзалежність»!

2 Йдеться про слухання в Комітеті юстиції Сенату США, під час яких американська адвокатка Аніта Гілл звинувачувала кандидата на посаду судді Верховного суду США Теренса Томаса в сексуальних домаганнях на роботі. Попри це його обрали суддею мінімумом голосів. Тоді в суспільстві не було єдиної думки щодо цієї справи: частина суспільства вірила звинуваченням Гілл, а решта — ні.

Вступ

Моя перша зустріч зі співзалежними сталася на початку шістдесятих років. Це було ще до того, як людей, яким дошкуляла поведінка інших, назвали співзалежними, і до того, як залежних від алкоголю та наркотиків людей назвали хімічно залежними. Хоча я не відала, що таке співзалежні, та зазвичай знала, ким вони були. Будучи алкоголічкою та перебуваючи в залежності, я лютувала у своєму житті, створюючи інших співзалежних.

Співзалежні були невід’ємною прикрістю. Вони були неприязними, охочими до контролю та маніпуляцій, нещирими, бажали спонукати відчуття провини, з ними було складно спілкуватися, вони загалом не погоджувалися, а іноді безпосередньо демонстрували ненависть, ставали на заваді моєму бажанню вловити кайф. Вони кричали на мене, ховали мої пігулки, з огидою на мене дивилися, виливали мій алкоголь, не давали мені змоги купувати більше наркотиків, хотіли знати, чому я таке з ними роблю, та питали, що не так зі мною. Але вони завжди були готові врятувати мене від катастроф, які я сама й створила. Співзалежні в моєму житті не розуміли мене, і це нерозуміння було взаємним. Я себе не розуміла, і я їх не розуміла.

Моя перша професійна зустріч зі співзалежними відбулася багато років по тому — у 1976 році. На той час у Міннесоті залежні та алкоголіки стали хімічно залежними, їхні сім’ї та друзі стали близькими пов’язаними людьми, а я стала залежною людиною та алкоголічкою, яка йде на виправлення. На той час я вже також працювала консультанткою у сфері хімічних залежностей у тій великій мережі інституцій, програм і агентств, які допомагають хімічно залежним людям виправитися. Оскільки я жінка (а на той час більшість близьких пов’язаних людей були жінками), і оскільки я обіймала найнижчу посаду та жоден із моїх працівників не хотів цим займатися, мій працедавець у наркологічному центрі Міннеаполіса запропонував мені організувати групи підтримки для дружин залежних, які беруть участь у програмі.

Мене не готували до цього завдання. Я досі вважаю співзалежних неприязними, охочими до контролю та маніпуляцій, нещирими; вони, на мою думку, бажають спонукати відчуття провини, з ними складно спілкуватися тощо.

У моїй групі я побачила людей, які відчували відповідальність за весь світ, але відмовлялися відповідати за те, як вони розпоряджаються власним життям.

Я бачила людей, які постійно віддавали себе іншим, але не знали, як отримувати щось у відповідь. Робили це, доки не ставали злими, виснаженими та спустошеними. Я бачила, як деякі з них віддавали, поки не здавалися. Ба навіть бачила, як одна жінка віддавала та страждала так сильно, що померла від «старості» та природних причин у віці тридцяти трьох років. Вона була матір’ю п’ятьох дітей і дружиною алкоголіка, якого втретє посадили за ґрати.

Я працювала з жінками, які були експертками з турботи щодо всіх довкола себе, однак вони ставили під сумнів власні здібності потурбуватися про себе самих.

Я просто бачила оболонки людей, які бездумно кидалися від однієї діяльності до іншої. Людей, які задовольняли інших людей, мучеників, стоїків, тиранів, людей, які в’януть і гинуть, жінок, емоційно прив’язаних до своїх чоловіків — і, як писав Г. Саклер у своїй п’єсі «Велика біла надія», «зморщені обличчя, на яких написані страждання».

Більшість співзалежних одержимі іншими людьми. Вони можуть дуже точно й детально виголошувати довгі списки вчинків і бездіяльностей залежних: що він чи вона подумав/подумала, відчув/відчула, зробив/зробила або сказав/сказала; або що він чи вона не подумав/не подумала, не відчув/не відчула, не зробив/не зробила або не сказав/не сказала. Співзалежні знали, що алкоголік чи залежний має і чого не має робити. І вони чимало роздумували над тим, чому він чи вона зробив/зробила або не зробив/не зробила те чи інше.

Однак ті співзалежні, які так добре бачили інших людей, не бачили себе. Вони не знали, що відчувають самі. Не були впевнені у своїх думках. І не уявляли, що зробити (та й чи взагалі можливо щось зробити), щоб розв’язати свої проблеми. Якщо вони, звісно, мали якісь інші проблеми, окрім алкоголіка.

Ці співзалежні були напрочуд грізною групою. Їм боліло, вони нарікали й намагалися контролювати всіх і все, але не себе. За винятком кількох тихих першопрохідців сімейної психотерапії, чимало радників (включно зі мною) не знали, як їм допомогти. Галузь хімічної залежності процвітала, але допомога була зосереджена на самих залежних. Було обмаль літератури та навчальних матеріалів із сімейної психотерапії. Чого потребували співзалежні? Які їхні прагнення? Хіба вони не були просто продовженням алкоголіка-відвідувача центру реабілітації? Чому вони не могли співпрацювати, а не постійно спричиняти проблеми? Алкоголік мав виправдання — стан сп’яніння. А ці близькі пов’язані особи не мали виправдання. Вони були, так би мовити, тверезими.

Згодом я погодилася з двома поширеними думками. Ці божевільні співзалежні (близькі пов’язані особи) — хворі більшою мірою, ніж алкоголіки. І не дивно, що алкоголік заглядає в чарку; а хто б не пив, якби жив у такому божевільному шлюбі?

Я вже тоді певний час не пиячила. Починала розуміти себе, але я не розуміла співзалежності. Намагалася — але не змогла, аж доки за кілька років так поринула в хаос життя кількох алкоголіків, що припинила жити власним життям. Припинила мислити. Припинила відчувати позитивні емоції, тому в мене залишилися лише злість, гіркота, ненависть, страх, депресія, безпорадність, відчай і відчуття провини. Іноді мені хотілося вкоротити собі віку. У мене не залишилося енергії. Більшу частину дня я непокоїлася за людей і намагалася з’ясувати, як їх контролювати. Я не могла сказати «ні» (окрім веселощів), ніби від цього залежало моє життя, що так і було. Мої стосунки з друзями та членами сім’ї занепадали. Я почувалася жертвою. Я загубила себе та не знала, як це сталося. Не знала, що сталося. Думала, що збожеволію. І була переконана, що треба вказувати пальцем на інших людей довкола мене, бо це їхня провина.

На жаль, крім мене, ніхто не знав, як погано я почуваюся. Мої проблеми були моєю таємницею. На відміну від алкоголіків та інших людей з проблемами, які мене оточували, я не наводила довкола себе безлад і не чекала, що хтось це все виправить. Насправді я мала гарний вигляд на фоні алкоголіків. Була такою відповідальною, такою надійною. Іноді й сама не була впевнена, що в мене є проблема. Усвідомлювала, що погано почуваюся, однак не розуміла, чому моє життя не складалося.

За якийсь час, борсаючись у відчаї, я почала дещо розуміти. Як і чимало людей, які різко засуджують інших, я збагнула, що здолала довгий і болючий шлях тих, кого раніше засуджувала. І тоді зрозуміла тих божевільних співзалежних: я стала однією з них.

Поступово я почала вибиратися з темної безодні. На цьому шляху в мене виникла непереборна цікавість до питання співзалежності. Оскільки я й сама була консультанткою (хоча більше не працювала на повний день у цій сфері, однак вважала себе консультанткою) та письменницею, мій консультант був роздратований. Я була «палкою та меткою співзалежною» (цю фразу я запозичила від члена Al-Anon), яка потребує допомоги, тому тут мала особистий інтерес. Що стається з такими людьми, як я? Як це стається? Чому? І найважливіше: що потрібно співзалежним, щоб вони почувалися краще? І щоб так було надалі?

Я спілкувалася з консультантами, психотерапевтами та співзалежними. Прочитала всі ті кілька книжок, які стосувалися цієї та суміжних тем. Шукаючи доречні ідеї, засвоїла основи — книжки з психології, які витримали випробування часом. Відвідувала зустрічі товариства Al-Anon — групи самодопомоги, яка спиралася на Дванадцять кроків товариства Alcoholics Anonymous, які, однак, були спрямовані до людини, яка потерпала від алкоголізму іншої людини.

Зрештою я знайшла те, що шукала. Почала бачити, розуміти та змінюватися. Моє життя знову почало налагоджуватися. Згодом я опікувалася іншою групою співзалежних в іншому наркологічному центрі в Міннеаполісі. Однак цього разу мала лише невиразне уявлення про те, що робила.

Я досі вважала співзалежних ворожими, схильними до контролю та маніпуляцій, нещирими тощо. І досі помічала всі ті своєрідні виверти особистості, які спостерегла до того. Однак я вже дивилася глибше.

Я бачила людей, котрі були ворожими; вони відчули стільки болю, що ворожість була їхнім єдиним захистом від чергового пригноблення. Вони були такими розлюченими, тому що будь-хто, хто б терпів усе те, що вони, теж був би таким розлюченим.

Вони контролювали, оскільки все довкола них і всередині них опинилося поза контролем. Завжди була загроза, здатна прорвати загату їхнього життя та життя їхніх близьких, і це, у свою чергу, матиме руйнівні наслідки для всіх. І, як здавалося, ніхто, крім них, не помічав цього та не переймався цим.

Я бачила людей, які маніпулювали, адже маніпуляції здавалися єдиним способом досягнути чогось. Працювала з нещирими людьми, тому що система, у якій вони жили, здавалася неспроможною терпіти чесність.

Я працювала з людьми, котрі вважали, що божеволіють, оскільки вірили в таку кількість брехні, серед якої годі було збагнути, де ж реальність.

Я бачила людей, які так поринули в проблеми інших, що не мали часу побачити свої проблеми та розв’язати їх. Це були люди, які постійно непокоїлися через інших — і це часто призводило до деструкції: вони забули, як це — піклуватися про себе. Співзалежні відчували свою відповідальність за безліч речей, оскільки люди довкола них не відповідали практично ні за що; вони просто працювали за двох.

Я бачила людей, яким боліло та які були спантеличені, — вони потребували затишку, розуміння та інформації. Бачила жертв алкоголізму, які не пиячили самі, але однаково були жертвами алкоголю. Бачила жертв, які відчайдушно намагалися бодай якось здолати своїх мучителів. Вони вчилися в мене, а я вчилася в них.

Незабаром я почала погоджуватися з деякими новими поглядами на співзалежність. Співзалежні не були більш божевільними чи більш хворими за алкоголіків. Однак вони так само або й більше потерпали. Вони не є найбільшими страждальцями, однак пройшли через ці тортури без знеболювального впливу алкоголю, інших наркотиків чи інших станів, яких досягають люди з компульсивними розладами. І біль, який спричиняє той, кого люблять і хто потерпає від проблем, може бути бездонним.

«Хімічно залежний партнер приглушує почуття, і ненаркозалежну особу переламує біль, який можна спустити лише злістю або періодичними фантазіями» [1], — писала у статті для книжки «Співзалежність як нова проблема» Джанет Ґерінґер Войтітц.

Співзалежні є тверезими через те, що вони пройшли через стан протвереження. Не дивно, чому вони такі божевільні. А хто б не був таким, якби жив із тими людьми, з якими вони жили?

Для співзалежних складно було отримати інформацію та практичну допомогу, якої вони потребували та на яку заслуговували. Вкрай складно переконувати алкоголіків (або інших людей із психічними проблемами), щоб вони зверталися по допомогу. Ще важче переконувати співзалежних, які видаються порівняно нормальними, але не почуваються людьми, у яких є проблеми.

Співзалежні страждали в тіні хворої людини. Якщо вони одужували, то також у тіні. Донедавна чимало консультантів (як я) не знали, як їм зарадити. Нерідко звинувачення були спрямовані на співзалежних; іноді їх ігнорували; іноді очікували, що вони магічно зберуться докупи (застарілий підхід, який не спрацював з алкоголіками та не допоміг співзалежним). Украй нечасто до співзалежних ставилися як до людей, яким потрібна допомога для одужання. Рідко їм пропонували індивідуальні програми одужання від їхніх проблем і їхнього болю. Однак за своєю природою алкоголізм та інші компульсивні розлади перетворюють усіх, кого стосується хвороба, на жертв, тобто на людей, які потребують допомоги, навіть якщо вони не зловживають алкоголем, наркотиками, не страждають від лудоманії, переїдання та інших маній.

Саме тому я написала цю книжку. Вона виросла з моїх досліджень, мого особистого та професійного досвіду, а також із моєї пристрасті щодо цієї теми. Це особиста й іноді упереджена думка.

Я не є експерткою, і це не є фахова книжка для експертів. Якщо людина, якій ви дозволили впливати на вас, є алкоголіком, лудоманом, їжозалежним, трудоголіком, сексоголіком, злочинцем, бунтівним підлітком, матір’ю або батьком, які одержимі гіперопікою, іншим співзалежним або поєднанням чогось із цього списку, тоді ця книжка для вас — для співзалежних.

Ця книжка не про те, як ви можете допомогти алкоголікові або людині із залежністю (хоча, якщо вам стане ліпше, тоді також зросте шанс для поліпшення і його або її стану) [2]. Є багато хороших книжок про те, як допомогти алкоголікам. Ця книжка — про вашу найважливішу, але, можливо, найбільш занедбану відповідальність: турботу про себе. Вона — про те, що ви можете почати робити, щоб почуватися краще.

Я намагалася зібрати докупи деякі з найкращих, найдієвіших думок про співзалежність. Включно з думками людей, яких я вважаю експертами. Також наводжу приклади з життя, щоб показати, як люди впоралися з певними проблемами. Хоча я й змінила імена та певні деталі, щоб захисти приватність людей, усі приклади з життя є правдивими, а не фікцією. Я також додала прикінцеві примітки з джерелами, щоб вони могли слугувати додатковою літературою та щоб «прив’язати» матеріали з відповідними джерелами інформації. Однак головного я навчилася не з книжок, а від людей, аналізуючи їхні думки щодо цієї проблеми. Чимало ідей передавали з уст в уста, тому їхні джерела визначити неможливо. Я намагалася точно відображати джерела інформації, але в цій сфері це не завжди можливо.

Хоча це книжка для самодопомоги, порадник — та, будь ласка, пам’ятайте, що ви не знайдете тут рецептів психологічного здоров’я. Кожна людина — унікальна, як і кожна ситуація. Спробуйте поринути у власний процес зцілення. Це може передбачати звернення по професійну допомогу, відвідування груп самодопомоги, зокрема Al-Anon, а також звернення по допомогу до Сили, яка більша за вас.

Мій друг Скотт Еґлестон, який спеціалізується у сфері психічного здоров’я, розповів мені байку про лікування. Він почув її від когось, а той, у свою чергу, — від когось іще. Вона звучить так.

Колись давно жінка переселилася в печеру в горах, щоб учитися в гуру. Вона хотіла, за її словами, дізнатися все, що можна дізнатися. Гуру давав їй купу книжок і залишав її наодинці з ними, щоб вона могла навчатися. Щоранку гуру повертався до печери, щоб контролювати прогрес жінки. У руці він тримав важкий дерев’яний ціпок. Щоранку він ставив їй те саме запитання: «Чи вивчила ти вже все, що можна вивчити?» І її відповідь була незмінною. «Ні, — казала вона, — не вивчила». Тоді гуру бив її по голові ціпком.

Цей сценарій повторювався місяцями. Одного дня гуру зайшов до печери, поставив те саме запитання, почув ту саму відповідь і замахнувся своїм ціпком, щоб так само вдарити її, однак жінка вихопила палицю із рук гуру, перервавши його насильство.

Жінка була рада, що зважилася на це, але водночас боялася відплатного удару. Глянула на гуру. На її подив, гуру усміхався. «Вітаю, — сказав він, — ти закінчила своє навчання. Ти вивчила все, що тобі потрібно знати».

— Як це сталося? — запитала жінка.

— Ти вивчила те, що ніколи не вивчиш усього, — відповів він. — І ти навчилася того, як припинити біль.

Саме про це ця книжка: як припинити біль і взяти життя під власний контроль.

Чимало людей навчилися цього. Ви теж можете навчитися.

Частина І

Що таке співзалежність і в кого вона є?

1

Історія Джессіки

Сонце сяяло, і був чудовий день, коли я його зустріла. Тоді все перетворилося на божевілля.

Джорджіанне, дружина алкоголіка

Це історія Джессіки. Нехай вона сама її розповість.

***

Я сиділа на кухні, попиваючи каву й роздумуючи про мою незакінчену хатню роботу. Посуд. Протирання пилу. Прання. Список був безкінечний, однак я не могла почати працювати. Було забагато думок. Здавалося, що переробити це все неможливо. Як і неможливе моє життя, — подумала тоді я.

Мене охопила втома — знайоме відчуття. Я попрямувала до спальні. Дрімання, що колись було розкішшю, стало необхідністю. Сон був найважливішим з-поміж усього, що я могла зробити. Де поділася моя мотивація? У мене колись був надлишок енергії. А тепер я мала докладати зусилля, щоб щодня зачісувати волосся та накладати макіяж, і часто я не робила цього.

Я лягла на ліжко й глибоко заснула. Коли прокинулася, вже перші думки та почуття завдавали мені болю. Але це не було чимось новим. Я не знала, що дошкуляло найдужче: тупий біль від переконання, що моєму шлюбу настав кінець — кохання минуло, його погасили брехні, пияцтво, розчарування та фінансові проблеми; гірка лють, яку я відчувала до свого чоловіка — людини, яка до всього цього довела; відчай, бо Бог, якому я довіряла раніше, зрадив мене, допустивши це все; чи поєднання страху, безпорадності та безвихідності, що злилися з рештою емоцій.

Хай йому грець, — подумала я. Чому він не облишив пиячити раніше? Чому брехав? Чому не міг кохати мене так само, як я кохала його? Чому він ще кілька років тому не припинив пити й брехати, коли мені це ще було важливо?

Я ніколи не мала наміру вийти заміж за алкоголіка. Таким був мій батько. Я дуже старалася, коли шукала собі чоловіка. Чудовий вибір. Проблема Франка з алкоголем проявилася під час нашого медового місяця, коли він пішов з нашого готельного номера якось по обіді, а повернувся о 6:30 наступного ранку. Чому я тоді цього не помітила? Оглядаючись на той час, я розумію, що це були чіткі знаки. Якою ж дурепою я була! «О, ні. Він не алкоголік. Тільки не він», — частенько я себе переконувала. Вірила в його брехні. І у свої брехні вірила. Чому ж я просто не залишила його, не розлучилася? Провина, страх, брак ініціативи та нерішучість. Крім того, я вже кидала його раніше. Коли ми не були разом, я лише відчувала пригнічення, думала про нього та хвилювалася через гроші. Чорт забирай!

Я глянула на годинник. За п’ятнадцять третя. Незабаром діти прийдуть зі школи. Тоді повернеться додому він і чекатиме на вечерю. Сьогодні я не займалася хатнім господарством. Удома нічого не готово. І це його провина, — подумала я. ЙОГО ПРОВИНА!

Раптом мене мов перемкнуло. Чи справді мій чоловік був на роботі? Може, він ходив у ресторан з іншою жінкою? Може, в нього є коханка? Може, він пішов з роботи раніше, щоб випити? А якщо й був на роботі, то створював там проблеми? До речі, скільки він протримається на цій роботі? Ще тиждень? Чи місяць? Тоді або звільниться, або його звільнять — як і завжди.

Пролунав телефонний дзвінок, перервавши мій неспокій. Це була сусідка — моя подруга. Ми поговорили, і я розповіла їй про мій день.

— Завтра я йду до Al-Anon, — розповіла вона. — Хочеш піти зі мною?

Я вже раніше чула про Al-Anon. Це група для людей, які перебувають у шлюбі з алкоголіками. У моїй уяві це були групи «маленьких жінок»3, які в усьому звинувачували алкоголізм їхніх чоловіків, а самих чоловіків пробачали і розмірковували над маленькими кроками, щоб допомогти їм.

— Подивлюсь, — збрехала я. — У мене багато справ.

Я була така обурена, що заледве чула решту нашої розмови. Звісно, я не хотіла йти до Al-Anon. Бо ж допомагала й допомагала. Хіба ж я не достатньо зробила для нього? Я відчувала злість через те, що продовжую вкладати в ту бездонну яму незадоволених потреб, яку ми називали шлюбом. Геть утомилася від того, що мусила нести такий тягар і відчувати відповідальність за успіх або провал наших стосунків. Це його проблема, — тихо лаялася я. Хай він сам її й розв’язує. Дайте мені спокій з цим. Більше нічого не просіть мене. Просто зробіть його кращим — і я почуватимуся краще.

Поклала слухавку й посунула на кухню, щоб приготувати вечерю. Так чи інакше, не мені потрібна допомога, — подумала я. Я не пила, не вживала наркотиків, не втратила роботи, не брехала й не обманювала тих, кого любила. Я тримала цю родину вкупі, що іноді було дуже складно. Я сплачувала рахунки, вела хатнє господарством з убогим бюджетом, долала надзвичайні ситуації (оскільки я дружина алкоголіка, то таких ситуацій було чимало), здебільшого самостійно проходила через складні часи й постійно почувалася хворою. Ні, — вирішила я, — не я є безвідповідальною. Натомість я відповідала за все та за кожного. Зі мною все було гаразд. Мені просто потрібен був поштовх, необхідно було, щоб я почала займатися буденними справами. Жодні зустрічі тут не зарадять. Я б почувалася винною, якби кудись пішла в той час, коли в мене стільки роботи вдома. Бог знає, що мені не потрібно більше провини. Завтра я прокинуся й займуся справами. Усе налагодиться — завтра.

Коли діти повернулися додому, я почала кричати на них. Це не здивувало ані їх, ані мене. Мій чоловік був безтурботний, чудовий хлопець. Я була сучкою. Звісно, намагалася бути люб’язною, однак це складно. Злість завжди була «напохваті», готова вирватися назовні. Тривалий час я дуже багато терпіла. Та більше терпіти не бажала й не могла. Я завжди була в обороні, й мені здавалося, ніби якось боролася за власне життя. Пізніше я дізналася, що так і було.

До того часу, коли мій чоловік прийшов додому, я намагалася приготувати вечерю. Ми попоїли, практично не спілкуючись.

— У мене був гарний день, — сказав Франк.

Що це означає? Мені було цікаво. Чим ти насправді займався? Чи ти взагалі був на роботі? І ще більше: кому є до того діло?

— Чудово, — відповіла я.

— Як минув твій день? — запитав він.

Як, ти гадаєш, він, у біса, минув? Я тихо вилаялася. Після всього того, що ти мені причинив, який у мене повинен бути, на твою думку, день? Я люто на нього зиркнула, змусивши себе посміхнутися, й сказала: «Мій день був нормальний. Дякую, що запитав».

Франк відвів очі. Він більше чув те, чого я не говорила, ніж те, що казала. Знав, що не варто більш нічого питати; це знала і я. Ми зазвичай були за крок до сварки, нагадувань про минулі образи та криків з погрозами розлучитися. Звикли насолоджуватися сварками, але й утомилися від них. Тому робили це мовчки.

Діти перервали нашу ворожу мовчанку. Син сказав, що хоче піти на гральний майданчик, розташований за кілька кварталів. Я не дозволила, щоб він ішов сам, без тата чи без мене. Він скиглив, що хоче піти, що піде та що я йому ніколи нічого не дозволяю. Я викрикнула, що не піде, — і на цьому крапка. Він канючив: «будь ласка», «я мушу піти», «усім іншим дітям дозволяють туди ходити». Як і завжди, я поступилася. «Гаразд, іди, але будь обережним», — застерегла я. Мені здавалося, ніби я загубилася. Завжди почувалася загубленою — з дітьми та з чоловіком. Ніхто мене не слухав, ніхто не сприймав мене серйозно.

Я себе не сприймала серйозно.

Після вечері я помила посуд, поки чоловік дивився телевізор. Як завжди, я працюю, а ти граєшся. Я хвилююся, а ти розслабляєшся. Я піклуюся, а ти — ні. Тобі добре, а мені болить. Хай тобі грець! Я кілька разів пройшлася вітальнею, навмисно загороджуючи йому екран і таємно кидаючи на нього розлючені погляди. Він мене ігнорував. Утомившись від цього, я пішла до вітальні, видихнула й повідомила, що йду прибрати двір. Це насправді, як я пояснила, чоловіча робота, але гадаю, що зайнятися нею доведеться мені. Він сказав, що зробить це згодом. Я наполягла, що оте згодом ніколи не настає, я не можу чекати, не можу дивитися на неприбраний двір, просто забудь про це, я звикла робити все, тож і це зроблю. «Гаразд, — мовив він. — Я про це забуду». Я вибігла на вулицю й почала тупати по двору.

Оскільки я була втомлена, час іти спати настав незабаром. Засинати з чоловіком стало так само нестерпно, як і прокидатися з ним. Ми або не говорили, скручуючись на протилежних краях ліжка якомога далі одне від одного, або він намагався (ніби все було гаразд) зайнятися зі мною сексом. У будь-якому разі відчувалося напруження. Якщо ми поверталися одне до одного спинами, я лежала з бентежними, розпачливими думками. Якщо він намагався торкнутися мене, я застигала. Як він міг розраховувати на те, що я захочу з ним кохатися? Як він міг торкатися мене так, ніби нічого не трапилося? Зазвичай я відштовхувала його, різко кажучи: «Ні, я занадто стомлена». Іноді погоджувалася. Час від часу я так робила, бо хотіла цього. Але зазвичай, якщо займалася з ним сексом, то я погоджувалася тому, що відчувала обов’язок задовольняти його сексуальні потреби та провину, коли цього не робила. Так чи інакше, секс був психологічно й емоційно незадовільним. Однак я казала собі, що мені байдуже. Це не мало жодного значення. Не так. Колись давно я притлумила свої сексуальні бажання. Колись давно я приглушила свою потребу давати й отримувати кохання. Я заморозила ту частинку себе. Мусила це зробити — заради виживання.

У мене було так багато очікувань від цього шлюбу. Так багато мрій щодо нас. Ніщо з цього не здійснилося. Мене обманули, зрадили. Мій дім і моя родина (місце та люди, які мали бути теплими, турботливими, мали давати відчуття комфорту, бути гаванню любові) стали пасткою. І я не могла знайти виходу з цього. Мабуть, я постійно запевняла себе, що все налагодиться. Зрештою, він винен у всіх цих проблемах. Він алкоголік. Коли йому стане ліпше, то й наш шлюб поліпшиться.

Однак мені ставало цікаво. Він не пив і ходив до Alcoholics Anonymous уже шість місяців. Однак йому не ставало ліпше. І мені не ставало ліпше. Чи було його зцілення достатньо, щоб я стала щасливою? Поки що його тверезість, як здавалося, не змінювала того, як я почувалася, — а я у віці тридцяти двох років почувалася вичавленою, виснаженою та зламаною. Що сталося з нашим коханням? Що сталося зі мною?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.