2023

ISBN 978-617-17-0077-2 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням: Sparks N. The Return / Nicholas Sparks. — New York : Grand Central Publishing, 2020. — 368 p.

Переклад з англійської Дарини Березіної

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Спаркс Н.

С71 Повернення / Ніколас Спаркс ; пер. з англ. Д. Березіної. — Х. : Віват, 2022. — 368 с. — (Серія “Художня література”, ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-775-3 (укр.)

ISBN 978-153-872-857-4 (англ.)

Військовий Тревор Бенсон ніколи не планував повертатися до затишного містечка Нью-Берн, але після поранення в Афганістані вирішив сховатися від усього світу в занедбаному будинку, який успадкував після смерті дідуся. Аж раптом знайомство із заступницею шерифа Наталі порушує душевний спокій Тревора. Проте, щойно розпочавшись, романтичні стосунки уриваються. Наталі щось приховує. Так само, як загадкова та похмура дівчина Келлі, яка мешкає у трейлері та може знати дещо про справжню причину смерті дідуся Тревора. Невпинне прагнення дійти правди відкриє чоловіку справжню суть не лише любові, а й прощення. Адже для того, щоб рухатися вперед, іноді треба повернутися туди, де все почалося.

УДК 821.111(73)

© Willow Holdings, Inc., 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Присвячую родині Ван Вай: Джеффові, Торрі, Анні, Одрі й Аві

Подяка

У це складно повірити, проте минуло вже аж двадцять чотири роки відтоді, як вийшов друком мій перший роман — «Записник. Сторінки нашого кохання». А ще дивовижнішим є той факт, що так багато з моїх колишніх споборників, порадників і друзів дотепер залишається зі мною обіч. Годі й дібрати слушні слова, щоб висловити те, якою мірою я вдячний оцій розмаїтій команді, що підтримувала мене протягом моєї довгої письменницької кар’єри, — але все ж таки я спробую це зробити.

Передусім дякую моєму літературному агентові Терезі Парк з «Park & Fine Literary and Media». Ми вирушили в цю подорож ще зовсім дітлахами, і от вони, теперішні ми, — люди, які подорослішали на цілих двадцять дві книжки. Сказати, що в нас спільні розум, серце й джерело рішучості — це насправді геть нічого не сказати. Дякую за те, що залишалася моєю творчою партнеркою і непохитно підтримувала мене протягом усіх етапів нашого сповненого пригод життя.

Команда агенції «Park & Fine» є найдосвідченішими, найдалекогляднішими і найуспішнішими представниками літературного бізнесу. Ейбігейл Кунс, Емілі Світ, Андреа Мей, Алекс Ґрін, Ема Барнс і Марі Мічелс — ви найкрутіші у видавничому світі, а ще з вами дуже приємно працювати. А щодо нових членів команди «Park & Fine»: Селести Файн, Джона Маас, Сари Пассік, Анни Петкович, Джейдрі Бреддікс і Аманди Ороско — ласкаво просимо! Я в захваті від того, що агенція розширюється й експертна оцінка її стане ще досвідченішою.

Щодо видавництва «Grand Central Publishing» (коли я починав свою письменницьку кар’єру, воно називалося «Warner Books»), то його голова Майкл Пітч продовжує просувати мене у видавничій справі й завжди невтомно підтримує. Робота з видавцем Беном Сев’єром і головною редакторкою Карен Коштольнік була справжньою насолодою: адже вони наполегливі, проникливі та, найголовніше, добросерді.

Браян Мак-Лендон і надалі натхненно керує просуванням моїх книжок, а Меттью Беллест і Стейсі Берт організують рекламні кампанії моїх романів дуже майстерно й дбайливо. Провідному художньому редакторові Альберту Тенгу дякую за те, що подарував моїм виданням такі стильні обкладинки — кожна наступна ще ефектніша за попередню. Аманда Пріцкер, ти справжнє диво, адже завдяки тобі всі коліщатка моїх рекламних кампаній обертаються злагоджено. Дякую тобі за це й за роботу пліч-о-пліч з командою «Park & Fine Literary and Media».

Кетрін Олім з PMK-BNC досі залишається моєю гіпервідповідальною і неймовірно досвідченою фахівчинею з видань за кордоном. Усі ці роки вона була мені надійною опорою. Кетрін, хіба я вижив би серед акул видавничої справи без тебе?.. Моллі Сміт і Ла-Квіш Райт, ви завжди — завжди! — на крок попереду, коли йдеться про просування книжок у соціальних мережах. Ви знаєте мене краще, ніж знаю я сам себе, ви завжди докладаєте максимум зусиль, щоб якнайвигідніше презентувати мене публіці.

Команда моїх представників у Голлівуді недарма викликає заздрість у всіх письменників. Гові Сандерс з «Anonymous Content» — блискучий адвокат і відданий друг, Кія Хаятіян — фахівчиня з укладання угод і людина, яка підтримує мене вже багато років. І, авжеж, Скотт Швімер — найприскіпливіший, найсумлінніший і найневтомніший юрист у Голлівуді, про якого можна лишень мріяти. Скотті, таких, як ти, більше не роблять!

І все ж таки недарма кажуть, що дім там, де серце, тому було б страшенною недбалістю з мого боку не згадати людей, які є янголами-охоронцями того місця, що дарує мені найбільший затишок: моїх дітей Майлза, Раяна, Лендона, Лексі й Саванну, завдяки яким моє життя сповнене радості; Джіні Арментраут і Тіа Скотт, які допомагають мені з повсякденними справами; Пем Поуп й Оскару Стевік — моїх чудових бухгалтерів; Вікторію Водар, Майкла Сміта, Крісті Боначчі, Брітта й Міссі Блекербі, Пет і Білла Міллс, Тодда й Гретхен Ленман, Лі й Сенді Міншалл, Кім й Еріка Белчерів, Пітера й Тоньє-Марі, Девіда й Морґана Шара, доктора Двайта Карлблома й Девіда Вонга — моїх дивовижних друзів. І, певна річ, хочу подякувати всім своїм родичам: Майкові й Парнелл, Меттові й Крісті, Денові й Кірі, Аманді й Нікові, Чакові й Дайєн, Тоддові, Елізабет, Монті й Гейл, Шонові, Адамові, Сенді, Нейтанові, Джошеві та, нарешті, Коді й Коулові — усім тим, хто завжди ладен прийняти мене й вислухати.

Пролог

2019 рік

Церква нагадує альпійську капличку — такі зазвичай побачиш десь у горах неподалік від Зальцбурга. Всередині панує приємна прохолода. Серпень на півдні — це завжди неймовірна спека, а я ще й вбраний, собі на лихо, у костюм і краватку. Зазвичай я не вдягаю костюмів. Вони незручні, а до того ж зі свого професійного досвіду я переконався, що пацієнти краще реагують на лікаря, коли на ньому щось буденне, щось таке саме, як звикли носити вони самі.

Я приїхав сюди на весілля. З нареченою ми знайомі вже більше ніж п’ять років, хоча я не певен, що вона вважає мене другом. Попри те що протягом року, після того як вона поїхала була з Нью-Берна[1], ми часто розмовляли телефоном, наші стосунки відтоді обмежуються хіба що випадковими текстовими повідомленнями — іноді від неї, іноді від мене. Утім між нами все одно існує беззаперечний зв’язок — і спричинилися до нього події, що відбулися багато років тому.

Іноді мені важко пригадати, який я був, коли наші стежки вперше перетнулися. Але ж це цілком природно, хіба ні? Життя без упину пропонує нам безліч шляхів, і, долаючи їх, ми дорослішаємо й змінюємося. Часом, мигцем глянувши в дзеркало заднього виду, ми насилу впізнаємо у відображенні себе колишніх.

Деякі речі, втім, лишилися незмінними — наприклад, ім’я в мене й досі те саме. Але зараз мені вже тридцять сім, і я опановую нову професію, про яку навіть не замислювався протягом перших трьох десятиліть власного життя. Раніше я обожнював фортепіано, а нині не граю на ньому зовсім; я виріс у люблячій родині, проте не бачив нікого з рідних уже багато років. Для цього є підстави, але про них я розповім трохи згодом.

А сьогодні я просто тішуся тим, що я зараз тут, ще й дістався вчасно. Мій рейс із Балтимора відклали, і заради того, щоб винайняти автівку, довелося постояти в черзі.

Попри те що я приїхав не останнім, більше ніж половина місць у церкві вже зайнята. Знаходжу собі вільну місцинку в третьому ряду ззаду, доклавши максимум зусиль, щоб прослизнути непоміченим.

Лави там, попереду, окупували жіночки в капелюшках, які доречніші були б на Кентуккійському дербі[2]. Суцільні химерні огроми бантів і квітів, якими залюбки поласували б кози. Видовище змушує мене всміхнутися — либонь, це найкраще нагадування, що на Півдні завжди бувають миті, коли наче провалюєшся до іншого виміру, що існує тільки тут.

Я й надалі роззираюся. Квіти змушують згадати про бджіл. Бджоли були невід’ємною частиною мого життя, відколи я себе пам’ятаю. Це надзвичайні, дивовижні створіння, які безмежно мене цікавлять. Тепер у мене вже понад дюжина вуликів — до слова, клопоту з ними значно менше, ніж ви собі гадаєте! — і я вже почав вірити в те, що бджоли дбають про мене так само, як і про все людство. Без них наше життя було б майже неможливе, тому що саме бджоли забезпечують нас величезною частиною продуктів харчування.

Є щось дивовижне в тому, що наше звичне буття залежить від такої простої речі — від бджоли, що перелітає з квітки на квітку.

Тому я вірю: моє хобі й справді важливе для світобудови. А ще я розумію, що саме бджолярство привело мене сюди, до церкви в маленькому містечку, що так далеко від дому.

Певна річ, моя розповідь, так само як і будь-яка інша цікава історія, — про події, обставини й інших людей, зокрема й про двох стариганів, які любили посидіти в кріслах-гойдалках перед старенькою крамничкою в Північній Кароліні. Але передусім це історія про двох різних жінок… хоча одна з них тоді була зовсім дівчиськом.

Мені краще за будь-кого відомо, що розповідачі часто намагаються презентувати історію так, щоб у центрі оповіді опинилися вони самі. Мабуть, я теж цим грішитиму, але мушу попередити: більшість подій усе ж таки здається мені цілком і повністю випадковою. Тому, читаючи мою розповідь, будь ласка, затямте: я аж ніяк не претендую на звання героя.

Що ж до кінцівки — гадаю, це весілля правитиме за такий собі завершальний акорд. П’ять років тому я б не зміг визначитися, якби мене спитали, як я оцінюю фінал: щасливий він, сумний чи й те і те водночас. А що ж тепер?

Щиро кажучи, зараз визначеності щодо цього в мене ще менше. Адже я приїхав сюди, міркуючи над тим, чи може ця історія якимось химерним чином продовжитися точнісінько з того місця, де колись урвалася?..

Щоб зрозуміти, що я маю на увазі, вам доведеться разом зі мною повернутися в минуле, поринути до світу, який попри все те, що сталося за ці роки, залишився зовсім поряд — на відстані доторку.

1 Нью-Берн — місто в США, адміністративний центр округу Крейвен штату Північна Кароліна. Колишня столиця спочатку колоніальної Північної Кароліни, а потім штату. (Тут і далі прим. пер.)

2 Кентуккійське дербі — кінні перегони, що з 1875 року відбуваються в найбільшому місті штату Кентуккі, Луїсвіллі, в першу суботу травня. Найвідомішою традицією є «шоу» модних дамських капелюшків — звичай, який американські леді залюбки позичили в британських великосвітських модниць.

Розділ перший

2014 рік

Уперше ця дівчина впала мені в око другого дня після переїзду — вона саме проходила повз мій будинок. Протягом наступних півтора місяця я кілька разів на тиждень помічав, як вона дибає повз моє житло: понурена голова, згорблені плечі.

За цей час ми й словом не перемовилися. Вона здавалася мені підлітком: щось у тому, як вона трималася, свідчило про те, що вона потерпає від одвічних супутників підліткового віку: низької самооцінки й роздратування на цілий світ. Утім у свої тридцять два мені важко було визначитися напевне. За винятком того, що в неї довге каштанове волосся й широко розставлені очі, достеменно я знав лишень одне: вона жила в трейлерному парку неподалік і любила ходити пішки. Чи то радше їй доводилося ходити пішки, бо в неї не було автівки.

Квітневе небо було безхмарне, температура завмерла на позначці трохи вище двадцяти одного градуса, а вітерця саме стало для того, щоб розносити духмяний аромат квітів. Кислець й азалії на подвір’ї забуяли пишним квітом просто таки за одну ніч. Вони росли обабіч рінявої доріжки, що оповивала будинок мого діда в передмісті Нью-Берна в Північній Кароліні — будинок, який я щойно отримав у спадок.

А я, Тревор Бенсон, лікар-терапевт і колишній військовий, що потроху одужував після отриманого поранення, — того дня саме розкидав нафталінові кульки біля ґанку, нарікаючи, що зовсім не так планував провести ранок. Проблема з хатньою роботою в цьому будинку полягала в тому, що їй не було кінця й краю: завжди з’ясовувалося, що треба зробити ще щось… тож я вже став замислюватися, чи варто взагалі було братися за ремонт цієї старої завалюхи.

Будинок (хоча «будинок» — це, мабуть, все ж таки неабияке художнє перебільшення) навіть у кращі свої роки був не вельми показний, а час став до нього невблаганним. Мій дідусь власноруч звів його, повернувшись із Другої світової, і хоча руки мав золоті й будувати він умів неабияк, щодо дизайну таланти його виявилися значно скромнішими. Будинок був прямокутний, з верандами спереду і ззаду. В ньому були дві спальні, кухня, вітальня й дві ванні кімнати. Облямівка з кедру з роками потьмяніла до сріблясто-сірого кольору — точнісінько такого, як дідове волосся. Дах уже кілька разів латали, вікна були шпаруваті, через що будинком гуляв протяг, а підлога на кухні так перехнябилася, що, коли пролити воду, та перетворювалася на струмок, який дзюркотів аж до задніх дверей. Мені уявлялося, що це полегшувало дідусеві прибирання — адже протягом останніх тридцяти літ свого життя він жив самотою.

А от присадибна ділянка була неабияка. Майже два з половиною гектари землі; старезна, трохи скособочена комора й повітка, де дідусь зберігав мед. Ще тут буяли, здається, усі квітучі рослини, що їх узагалі знало людство, а також конюшина й польові квіти.

Від ранньої весни й аж до кінця літа ділянку ніби підсвічували феєрверки. А ще вона була розташована побіля самого берега річки Брайзес-Крік — темна напівсолона вода текла так повільно, що зазвичай у ній, ніби в дзеркалі, відбивалося небо. Захід сонця перетворював водну гладінь на суміш бордового, червоного, помаранчевого й жовтого, сонячне проміння, повільно блякнучи, підсвічувало іспанський мох[3], що звисав з віття, ніби мальовничі запони.

Медоносні бджоли обожнювали це місце, що цілковито відповідало дідовим планам — як на мене, до бджіл він узагалі був значно прихильніший, ніж до людей. На ділянці стояло близько двадцяти вуликів; дідусь захоплювався бджільництвом протягом усього свого життя, і мені часто спадало на думку, що вулики його були в значно кращому стані, ніж будинок чи комора.

Приїхавши сюди, якийсь час я спостерігав за пасікою звіддалік, і, попри те що сезон щойно розпочався, бджолині сім’ї, здалося мені, почувалися непогано. Населення вуликів стрімко зростало, як це завжди буває навесні, — прислухавшись, можна було навіть почути дзижчання, — і я вирішив, що хай собі поки що живуть як їм заманеться.

Натомість я більше переймався тим, як перетворити будинок на місце, що було б придатне для життя. Тож я навів лад у креденцях, залишивши кілька банок меду й викинувши все інше: коробку давно спорохнявілого печива, напівпорожні слоїчки з арахісовим маслом і варенням, пакетик сушених яблук. Шухляди були напхом напхані всіляким непотребом: протермінованими купонами на знижки, недопалками свічок, магнітами, ручками, що вже давно не писали… Усе це пішло на смітник. Холодильник був майже порожній і на подив чистий: ані цвілого їдла, ані огидного смороду, що я на них очікував.

Я витяг з будинку цілу купу мотлоху, — більшість тутешніх меблів давно вже відсвяткувала півстолітній ювілей, а ще в дідуся з віком з’явилася звичка тягти в дім «про всяк випадок» усе, що траплялося на очі, — а відтак найняв кілька робочих бригад, що мали впоратися зі складнішими завданнями. Я запросив підрядника, щоб провести косметичний ремонт в одній з ванних кімнат. Сантехнік дав раду зірваному крану на кухні. Підлогу мені відшліфували й виморили, пофарбували стіни і, що було конче важливо, замінили задні двері. Ті, колишні, були проломлені біля одвірка й нашвидкуруч забиті дошками. Потім, коли прибиральники вичистили кожен куточок, я встановив Wi-Fi-роутер для ноутбука і купив меблі для вітальні й спалень, а також придбав у найбільшу кімнату новий телевізор. Його попередник мав антену-ріжки й завбільшки був з піратську скриню.

Благодійний фонд відмовився приймати дідові меблі, хоч як я намагався переконати їх, що ті навіть можна розцінювати як антикварні. Та зрештою колишнє меблювання також опинилося на смітнику.

Обидві веранди були в більш-менш пристойному стані, тож більшість моїх вечорів і ранків минала там. Саме через це мені спало на думку розкидати надворі нафталінові кульки. Адже весна в південних штатах — це не лишень квіти, бджоли й мальовничий захід сонця. А надто — коли ти живеш на узбережжі річки, тобто, як то кажуть, «на природі». Позаяк останнім часом надворі було тепліше, ніж зазвичай о цій порі, вже почали прокидатися від зимової сплячки змії.

Уранці, вийшовши з філіжанкою кави на веранду, я побачив велетенського плазуна. З переляку вихлюпнувши половину кави собі на сорочку, я квапливо дременув до будинку.

Зеленого поняття не маю, що то була за змія і чи отруйна вона. У зміях я ніц не петраю. Але, на відміну від багатьох людей, наприклад від мого дідуся, вбивати непрохану гостю мені аж ніяк не хотілося. Я просто волів, щоб вона жила собі десь там — тримаючись якнайдалі від мого будинку.

Адже мені було відомо, що змії корисні: вони, наприклад, полюють на мишву, а я на власні вуха чув, як миші шурхотять у стінах. Той звук, мушу зізнатися, мене налякав. Попри те що в дитинстві я приїздив сюди щоліта, до життя поза містом я не звик.

Я завжди вважав себе таким собі міським хлопцем і справді ним був, аж до того вибуху, після якого на друзки розлетівся не тільки мій колишній світ, але і я сам. От чому тепер я щосили намагався відновити сили… Та про це згодом.

Зараз повернемося до змії. Перевдягнувши заляпану кавою сорочку, я непевно пригадав, що дідусь, щоб віднадити гаддя, здається, використовував нафталінові кульки. Він був переконаний, що нафталін узагалі має чарівну здатність відлякувати все оте повзуче й летюче: кажанів, мишву, комах і змій, а тому постійно скуповував його цілими коробками.

У коморі я знайшов чималеньку заначку і, переконаний, що дід запасався нафталіном не з доброго дива, взяв одну з коробок і почав рясно розкидати кульки навколо будинку — спершу іззаду, потім уздовж стін, а тоді попід переднім ґанком.

Саме тоді я знову побачив дівча, що дибало дорогою повз мій будинок. Воно було вбране в джинси й футболку. Мабуть, дівчина відчула мій погляд, бо й собі глипнула на мене. Вона не всміхнулася, не помахала мені рукою, натомість схилила голову, ніби сподіваючись, що в такий спосіб подужає вдати, буцімто мене не помічає. Я знизав плечима й повернувся до роботи… ну, якщо розкидання нафталінових кульок можна вважати роботою. Але чомусь я заскочив себе на тому, що розмірковую про трейлерний парк, де вона мешкала. Він був у кінці вулиці, десь за півтора кілометра звідси. Суто із цікавості незабаром після переїзду я навідався туди. Парк з’явився вже після моїх останніх відвідин Нью-Берна, тому, мабуть, підсвідомо я хотів дізнатися, що ж за сусіди мені дісталися.

Першою моєю думкою, коли я побачив ті фургони, було те, що дідів будинок порівняно з ними здається справдешнім Тадж-Махалом. Просто серед поля стовбичили на галай-балай шість чи сім старезних, перехняблених трейлерів, трохи віддалік бовваніло те, що залишилося після пожежі від ще одного. То був сам почорнілий, почасти розплавлений кістяк, який, схоже на те, прибирати звідси ніхто не мав наміру.

Де-не-де між трейлерами, поміж похилими стовпами були натягнуті мотузки для сушіння білизни. Кощаві кури в пошуках їдла тинялися між іржавим заліззям, старанно уникаючи наближатися до лютого на вигляд пітбуля, що сидів на ланцюзі, прикутий до старого покрученого бампера. У собацюри ікла були завбільшки зі скибку бекону, і, щойно вгледівши мене, він несамовито загавкав. З пащеки цяпала слина й піна. «Щось ти, схоже, не вельми привітний, песику», — майнуло тоді мені. Я замислився над тим, чому люди взагалі зважуються жити в таких місцях, але насправді відповідь була мені надто добре відома. Повертаючись додому, я був сповнений співчуття до тамтешніх мешканців і картав себе за снобізм, адже мені пощастило більше, ніж іншим, принаймні в тому, що стосувалося грошви.

— Ви тут живете? — пролунав раптом чийсь голос.

Скинувши погляд, я побачив ту саму дівчину.

Напевно, вона поверталася додому й тепер стояла за кілька метрів від мене — було очевидно, що вона намагається триматися на безпечній відстані, але відстань ця була достатньо близька, щоб я вгледів ледь помітне ластовиння, що ним були засіяні її щоки. Вона була така бліденька, що шкіра здавалася майже прозорою. На руках у неї я помітив кілька синців, так наче вона вдарилася об щось. Надто гарненькою вона не була, а ще в ній вчувалося щось… наче незавершене, і саме тому я вкотре подумав, що переді мною підліток. Нашорошений погляд свідчив, що вона миттю дремене, якщо я бодай ступну до неї.

— Тепер — так, — озвався я, усміхнувшись їй. — Але ще не знаю, як довго тут залишатимуся.

— Той старий помер. Ну, той, що колись тут жив. Його звали Карл.

— Я знаю. То був мій дідусь.

— Зрозуміло… — Вона запхала руку до задньої кишені. — Він пригощав мене медом.

— Дуже на нього схоже, — відверто кажучи, я не був упевнений у цьому, але мені здалося, що саме така відповідь буде доречною.

— А ще він ходив їсти до «Факторії»[4], — провадила вона. — І завжди був дуже чемний.

«Факторія» належала Джимові «Гальму». Це була старезна крамничка — на такі на Півдні натрапиш часто-густо. «Факторія» відчинилася задовго до мого народження. Дідусь завжди водив мене туди, коли я приїжджав до нього. Крамничка була завбільшки як гараж на три автівки й мала криту веранду. Продавали тут геть усе, від бензину аж до яєць і молока, устаткування для риболовлі, наживки та запчастин для автівок.

Біля входу була доісторична бензоколонка, оплату на якій приймали тільки готівкою. Ще тут стояв гриль, де готували гарячу їжу. Якось, пам’ятаю, я знайшов у крамничці коробку з пластмасовими іграшковими солдатиками між упаковкою маршмелоу й коробкою гачків для риболовлі. Товари були розставлені на полицях і розвішані на стінах без будь-якої позірної логіки, але мені завжди здавалося, що це одна з найкрутіших крамниць у світі.

— Ти там працюєш?

Вона кивнула й подивилася на коробку у мене в руках.

— А нащо ви розкидаєте ці нафталінові кульки довкруж будинку?

Я й собі глянув на коробку, раптом усвідомивши, що забув про її існування.

— Та оце помітив змію на ґанку сьогодні вранці. Я чув, що нафталін їх відлякує.

Дівчина підтиснула губи й позадкувала на крок.

— Зрозуміло. Я просто хотіла дізнатися, чи ви тут тепер житимете.

— До речі, мене звати Тревор Бенсон.

Коли я назвався, вона придивилася до мене уважніше. Либонь, набиралася духу, щоб поставити найочевидніше з питань:

— А що у вас із обличчям?

Я знав, що вона має на увазі тонкий шрам, який проходив від лінії волосся аж до нижньої щелепи. Це запитання ще дужче переконало мене, що переді мною підліток. Дорослі зазвичай цієї теми не торкаються, вдаючи, ніби нічого не помічають.

— Мінометний снаряд. Кілька років тому в Афганістані.

— Оце так… — Вона потерла ніс тильним боком долоні. — Дуже боліло?

— Так.

— Оце так… — повторила вона. — Ну, я, мабуть, піду…

— Щасти, — озвався я.

Вона вже рушила до дороги, аж раптом стрімко озирнулася.

— Марна річ! — вигукнула вона.

— Що саме «марна річ»?

— Ті нафталінові кульки. Зміям на них начхати.

— Ти в цьому впевнена?

— Та це ж кожен знає!

«Це ти моєму дідові розкажи», — промайнуло в мене.

— Тоді що мені робити, якщо я не хочу, щоб у мене верандою повзало гаддя?

Вона, здається, замислилася на мить над цим запитанням.

— Мабуть, варто жити там, де немає змій.

Я розсміявся. Поза всяким сумнівом, дівчинка була дивна, але я раптом зрозумів, що сміюся вперше, відколи сюди переїхав. Узагалі вперше за кілька місяців.

— Приємно познайомитися.

Я дивився, як вона йде, аж тоді раптом, на мій подив, вона знову озирнулася.

— Мене звуть Келлі, — гукнула вона.

— Приємно познайомитися, Келлі!

Коли вона нарешті зникла за азаліями, я замислився, чи варто продовжувати цю мороку з кульками. Я гадки не мав, має вона слушність чи ні, але зрештою вирішив, що на сьогодні, мабуть, уже доста. Мені кортіло випити лимонаду на задній терасі й перепочити, уже хоча б тому, що мій психотерапевт радив повноцінно відпочивати, допоки в мене ще є час.

Він казав, що це допоможе мені позбутися Темряви.

***

Мій психотерапевт іноді висловлюється вельми мальовниче й хитромудро, коли йдеться про мій ПТСР, себто посттравматичний стресовий розлад. От і Темрява була з тієї ж опери. Коли я спитав його, навіщо він це робить, він пояснив, що всі пацієнти різні і що одне з його завдань як фахівця саме й полягає в тому, щоб знайти слова, котрі якнайточніше відбивають настрій та почуття пацієнта і в такий спосіб із часом допоможуть йому одужати. Працюючи зі мною, він використовував на позначення мого ПТСР такі вирази, як «рейвах», «проблема», «ускладнення», «ефект метелика», «емоційна дисрегуляція», «гіперчутливість до подразників» і, авжеж, «Темрява». Сеанси наші від того були вельми цікаві, і, мушу визнати, слово «Темрява» характеризувало мій стан так само точно, як і всі інші запропоновані ним означення. Протягом тривалого часу після вибуху настрій у мене справді був чорний, чорний, мов безмісячне небо, на якому не мерехтіло жодної зірки, хай навіть я й не до кінця усвідомлював, чому саме.

Спочатку я вперто заперечував наявність ПТСР… але, як уже на те пішло, я завжди був упертюхом.

Я анітрохи не злукавлю, коли зізнаюся, що мої гнів, депресія і безсоння здавалися мені тоді цілком природними. Щоразу, тільки-но я гляну в дзеркало, власне відображення нагадувало мені те, що відбувалося дев’ятого серпня дві тисячі одинадцятого року на авіабазі Кандагару, коли ракета, спрямована в шпиталь, у якому я тоді працював, вибухнула біля входу, за кілька секунд після того, як я вийшов з будівлі.

До речі, щодо «глянути в дзеркало» — ця фраза теж віднедавна мала для мене геть інше значення. Я сліпий на праве око, а отже, глибинного зору в мене тепер немає. Процес вивчення власного відображення в дзеркалі тепер нагадує мені розглядання отієї давньої комп’ютерної заставки — ну, пам’ятаєте, з рибками в акваріумі. Вони, ті рибки, наче й справжні… але все ж таки не зовсім. Та якщо навіть не зважати на це, інші мої рани теж миттю впадають в око, не згірш за самотній прапор на верхівці Евересту. Про шрам на обличчі я вже згадував, а на додачу мені посікло груди й спину, тож шкіра тепер нагадує поверхню Місяця. Мізинець і підмізинний на лівиці мені відірвало — і це при тому, що я, на лихо, був шульгою… а ще я втратив ліве вухо. Хочете вірте, хочете ні, але саме цей дефект у власній зовнішності змушував мене найдужче перейматися. Людська голова без одного вуха — це щось неприродне. Я здавався собі якимось скособоченим і лише тепер збагнув, якими важливими для людини є вушні раковини. Раніше мені здавалося, що вуха потрібні нам тільки для того, щоб чути звуки. Але спробуйте вдягнути окуляри від сонця, якщо у вас лиш одне вухо, — і тоді достеменно зрозумієте, чому ця втрата була для мене така болісна.

І це ж я ще не згадав про травму хребта, яка означала, що мені довелося наново вчитися ходити, і про страшенний головний біль, який дошкуляв мені місяцями. Усе це перетворило мене на справдешню руїну. Але вправні лікарі з військово-медичного центру імені Волтера Ріда[5] якось спромоглися мене полагодити.

Ну, себто майже полагодити. Щойно я зіп’явся на ноги, мене перевели до колишньої моєї альма-матер, університетської клініки Джонса Гопкінса[6], де мною зайнялися пластичні хірурги.

Як наслідок, у мене є тепер протез вуха — такий довершений, що нікому й на думку не спаде, що вухо несправжнє, — і постраждале око здається цілком нормальним, хай навіть користі з нього ніякої. От з пальцями лікарі мені зарадити не змогли — вони так і лишилися добривом в афганській землі. Але пластичний хірург спромігся дати раду шраму на обличчі, перетворивши його на тоненьку світлу лінію. Так, він усе одно помітний, але не аж так, щоб малеча верещала від страху, щойно мене вгледить. Мені подобається вважати, що шрам додає мені мужності, що під машкарою ґречного й чемного чоловіка насправді ховається людина, яка є втіленням сили й відваги та на собі відчула, що таке справжня небезпека. Ну, якось так.

Менше з тим, той вибух понівечив не лишень моє тіло — на друзки розлетілося все моє життя, зокрема й медична кар’єра.

Я не знав, що робитиму далі, яке майбутнє на мене чекає. Не міг уторопати, як дати раду настирливим спогадам, безсонню, спалахам гніву з найменшого приводу чи всім іншим химерним симптомам посттравматичного стресового розладу. Мені дедалі гіршало й гіршало, аж допоки я не сягнув дна. Чотириденний запій, після якого я отямився, укритий власним блювотинням… І тільки тоді я усвідомив нарешті, що мені потрібна допомога. Я знайшов психотерапевта, доктора Еріка Боувена, фахівця з КБТ і ДПТ, себто, когнітивно-біхевіоральної терапії[7] й діалектико-поведінкової терапії[8]. Насправді й та і та зосереджені на поведінці як на засобі контролю власних думок і емоцій. Якщо відчуваєш, що падаєш із ніг, треба змусити себе виструнчитися. Якщо почуваєшся перевантаженим, бо завдання надто важке, спробуй зменшити це відчуття, виконуючи простіші завдання, з якими ти в змозі впоратися: почни з найлегшого, потім виконай наступне. Зміна патерну поведінки потребує чималого обсягу роботи — до того ж КБТ і ДПТ мають багато інших аспектів, — але, як наслідок, упевнено, хоча й повільно, я спромігся зібрати себе докупи. А відтак замислився над тим, що чекало на мене в майбутньому. Ми з доктором Боувеном обговорювали всі можливі варіанти моєї подальшої професійної кар’єри, але врешті-решт я усвідомив, що скучив за роботою лікаря-практика. Я написав в університетську лікарню Джонса Гопкінса й подав заяву до резидентури[9]. Цього разу із психіатрії. Гадаю, докторові Боувену це здалося облесливим. Коротше кажучи, процес зрушив з місця — може, через те, що я раніше там працював, а може тому, що я був інвалідом війни. Для мене зробили виняток з правил і взяли лікарем-резидентом до психіатричного відділення.

Моя резидентура мала розпочатися в липні. Невдовзі після того, як я отримав позитивне рішення від лікарні Джонса Гопкінса, я дізнався, що в діда стався інсульт. Звістка чомусь надійшла з Ізлі, містечка в Південній Кароліні, про яке він раніше ніколи навіть не згадував. Довелося хутко мчати до шпиталю, бо жити йому лишалося обмаль.

Я зеленого поняття не мав, як він опинився в Ізлі. Наскільки мені було відомо, він уже багато років нікуди не витикався зі свого Нью-Берна. Коли я нарешті дістався шпиталю й зайшов до палати, дід заледве говорив. Він видушив кілька слів, але навіть ті було важко зрозуміти. Він казав якісь химерні речі, які завдали мені болю, хоча переважно здавалися нісенітницею… але я все одно ніяк не міг позбутися відчуття, що дід намагається повідомити мені щось важливе, допоки ще живий.

Позаяк у нього не було жодних інших родичів, саме мені довелося організувати похорон. Я був упевнений, що дідусь хотів знайти вічний спочинок у Нью-Берні. Я перевіз труну туди, на його батьківщину, організував скромну відправу, яку, на мій подив, відвідало значно більше людей, ніж я очікував. Відтак я довго залишався в дідусевому домі, тиняючись ділянкою і намагаючись упоратися з почуттями горя й провини.

Через те що батьки були надто зайняті власним життям, я чи не кожні свої літні канікули проводив у Нью-Берні, і дідуся мені тепер бракувало неймовірно, смуток стискав мене ніби лещатами. Дід був дотепний, мудрий і лагідний, він завжди змушував мене почуватися дорослішим і розумнішим, ніж я був насправді.

Коли мені було вісім років, він дозволив мені затягнутися зі своєї люльки зі стрижня кукурудзяного качана. Він навчив мене ловити рибу на муху; дозволяв мені допомагати, коли ремонтував двигун автівки. Від нього я дізнався все про бджіл і бджільництво. Коли я був підлітком, він сказав мені, що настане день, коли я зустріну жінку, яка змінить моє життя назавжди. Коли я спитав, звідки, мовляв, я дізнаюся, що це саме та жінка, він підморгнув мені та сказав: якщо виникнуть якісь сумніви із цього приводу, то краще не припиняти пошуків.

Так сталося, що через усе те, що відбулося в моєму житті після Кандагару, я не знайшов часу приїхати до діда протягом цих останніх кількох років. Я знав, що він переймається моїми бідами, але мені не хотілося, щоб він зітнувся з тими демонами, яким я сам не міг дати раду. Дідько, та мені було страшенно важко довіритися навіть докторові Боувену!.. Так, я добре знав, що не почую від діда ані слова осуду, але все одно здавалося, що краще триматися віддалік. І тепер мене підкосило те, що він пішов у засвіти, перш ніж я отримав нагоду по-справжньому поговорити з ним.

На додачу місцевий юрист відразу після похорону повідомив мені, що я успадкував дідове майно, і як наслідок я став власником будинку, де провів так багато літніх місяців, що сформували мене як особистість. Тижнями після похорону я багато думав про те, що он скільки всього не встиг сказати чоловікові, який так щиро й беззастережно любив мене.

Я постійно подумки повертався до тих химерних фраз, які дідусь промовив перед смертю. А ще — намагався зрозуміти, яким це побитом він узагалі опинився в Ізлі. Може, це якось було пов’язано з бджолами? Чи він вирішив навідати давнього друга? Чи приїхав на побачення із жінкою? Усі ці запитання не давали мені спокою. Я говорив про це з доктором Боувеном, і він запропонував, щоб я спробував знайти відповіді.

Різдво минуло непомітно, а після Нового року я звернувся до агенції нерухомості й виставив на продаж власну квартиру. Я гадав, що продам її в кращому разі за кілька місяців. Але — дивина та й годі! — вже за кілька днів з’явився покупець, і до лютого угоду було укладено. Позаяк невдовзі я повинен був переїжджати на проживання до Балтимора, де мав стати резидентом, шукати квартиру на винайм сенсу не було. Я згадав про дідів будинок у Нью-Берні. Зрештою, чому б ні, майнула в мене думка. Можна поїхати з Пенсаколи[10] і, принагідно, довести до ума дідів будинок, щоб його згодом можна було продати. Якщо пощастить, то, може, я навіть дізнаюся, що робив дідусь в Ізлі й що, на бога, він намагався мені повідомити.

Ось чому так сталося, що я того дня розкидав нафталінові кульки довкола занедбаної старої халупи.

***

Насправді на ґанку я планував пити аж ніяк не лимонад. Під цією кодовою назвою в діда проходило пиво. Коли я був маленький, однією з найголовніших утіх мого життя було приносити йому «лимонад» з холодильника. Химерно, що напій чомусь завжди був у пляшці з наличкою «Budweiser».

Сам я віддавав перевагу бренду «Yuengling» від найстарішої американської броварні. Я вперше скуштував це пиво, ще коли навчався у Військово-морській академії. Мене тоді пригостив ним один зі студентів старших курсів, такий собі Рей Ковальскі. Він був родом з Поттсвіля, штат Пенсільванія, де містилася штаб-квартира цієї броварні, і переконав мене, що кращого пива на світі годі шукати. Що цікаво, Рей був із шахтарської родини й останнє, що я про нього чув, — це те, що він служив у ВМС США, на атомному підводному човні «Гаваї». Либонь, батько пояснив йому, що люди надто переоцінюють важливість сонячного світла й свіжого повітря під час роботи.

Інколи я намагаюсь уявити, що сказали б про моє теперішнє життя мама з татом. Це ж уявити лишень, я не працював уже близько двох років! Майже переконаний, що батько від такого був би шокований. Він був з тих татусів, які саджають тебе перед собою і починають читати нотацію, якщо на іспиті ти отримав п’ятірку з мінусом, а не просто п’ятірку. Батько почувався дуже розчарованим, коли дізнався, що я вирішив вступати до Військово-морської академії замість Джорджтаунського університету де навчався колись він сам, чи Єлю, де він здобув ступінь з юриспруденції. Він щодня прокидався о п’ятій ранку, читав за ранковою кавою «The Washington Post» і «New York Times», а потім їхав до Вашингтона, де працював лобістом інтересів компаній і промислових груп, які його наймали. Гострий розум і наполегливість робили його чудовим фахівцем, і він міг напам’ять цитувати величезні уривки з Податкового кодексу. Він і п’ятеро його партнерів з бізнесу керували роботою понад двох сотень юристів, стіни його кабінету були прикрашені спільними фото з трьома президентами, пів дюжиною сенаторів, а конгресменів на тих світлинах узагалі неможливо було перелічити.

Тато не просто працював. Робота була його хобі. Він проводив у власному офісі понад сімдесят годин на тиждень, а на вихідних грав у гольф зі своїми клієнтами чи політиками. Раз на місяць він влаштовував у нас вдома коктейльну вечірку, куди з’їжджалося ще більше клієнтів і політиків. Увечері він часто сидів самотою в кабінеті, і йому завжди треба було або терміново комусь зателефонувати, або написати якийсь звіт, або укласти якийсь план.

Думка про те, що можна отак-от сидіти на веранді й пити пиво посеред білого дня в будень здалася б йому абсурдною. На таке був здатен хіба що якийсь ледацюга, і аж ніяк не один з Бенсонів. А ледарство, на батькову думку, було найгіршою у світі рисою.

Він не виявляв аж такої турботливості, утім батько він був непоганий. Відверто кажучи, мати в мене теж була не з тих, хто куховарить, пече і є активісткою батьківського комітету. Вона працювала нейрохірургом, а навчалася в інтернатурі в лікарні Джонса Гопкінса. Її часто терміново викликали на роботу, а роботу цю вона любила так само пристрасно й віддано, як батько. Дідусь завжди казав, що вона така з пелюшок, попри те що родом з маленького містечка й ніхто з її батьків навіть у коледжі не вчився. Менше з тим, у мене ніколи не було жодних сумнівів щодо того, що батьки мене люблять, навіть попри те що вечері ми замовляли зазвичай у ресторані, а підлітком я частіше відвідував коктейльні вечірки, ніж ходив у родинні походи з наметами. Хай там як, але родина моя була доволі звична за стандартами Александрії.

У моїй елітній приватній школі в усіх були владні й заможні батьки, які прищеплювали своїм дітям прагнення досконалості та успіху. Відмінне навчання було тут нормою, але й цього було не задосить. Діти також мали демонструвати таланти в спорті, музиці чи тому й тому водночас, а на додачу бути популярними серед своїх однолітків. Маю визнати, мене це затягнуло, і я, відколи став старшокласником, відчував нагальну потребу бути таким… таким, як інші.

Я ходив на побачення з популярними дівчатами, я був у своєму класі другим за успішністю, грав за футбольну команду штату в середній і старшій школі й непогано опанував фортепіано. В Академії я протягом усіх чотирьох років був однією із зірок тамтешньої футбольної команди, спеціалізувався одразу з хімії й математики та склав іспити достатньо добре, щоб мене прийняли до медичної школи лікарні Джонса Гопкінса, чим мати дуже пишалася.

Батьки, на жаль, не отримали змоги відвідати церемонію вручення дипломів. Я не люблю згадувати про той нещасний випадок і не люблю розповідати іншим про те, що сталося. Більшість людей не знає, як реагувати на почуте, розмова буксує, а я почуваюся навіть гірше, ніж якби взагалі промовчав.

З іншого боку, іноді я думаю, що просто мені досі не випадало нагоди розповісти цю історію тій єдиній людині або ж ця людина мені взагалі ще не стрілася. Хтось же має виявити співчуття, хіба ні? Утім я вже змирився з тим фактом, що життя ніколи не йде відповідно до наших сподівань.

3 Іспанський мох — квітуча рослина, яка чіпляється своїм корінням за кору великих дерев. Часто трапляється в тропічному та субтропічному кліматі.

4 Факторія, або торговельний пост, — торговельне поселення, утворене іноземними (найчастіше європейськими) торговцями на території іншої держави або колонії. Також факторіями називали торговельні поселення у віддалених районах власної країни.

5 Національний військовий медичний центр імені Волтера Ріда — медичний центр у Бетесда, Меріленд, поблизу Національного інституту здоров’я.

6 Університетська клініка Джона Гопкінса — одна з найвідоміших американських лікарень, яка посідає третє місце в рейтингу клінік США і четверте місце у світовому рейтингу. Це багатопрофільна університетська клініка, центр медичної освіти й біомедичних досліджень.

7 Когнітивно-поведінкова терапія (КПТ), або когнітивно-біхевіоральна терапія, — метод психотерапії, який базується на концепції, що за багатьох психіатричних розладів та психологічних проблем спотворене сприйняття реальності, неадекватна реакція на наявні проблеми є основними чинниками, які провокують поведінковий розлад.

8 Діалектико-поведінкова терапія — метод психотерапії, який пропонує пацієнтові усвідомити, що існує багато різних поглядів на ситуацію, яку він суб’єктивно сприймає як «нестерпну» або «безвихідну».

9 Резидентура — здобуття лікарської спеціалізації в країнах ЄС і США.

10 Пенсакола — місто в США на північному заході штату Флорида, біля узбережжя затоки Пенсакола.

Розділ другий

Здогадуюся, що ви собі подумали: як це хлоп, який протягом останніх двох з половиною років вважав себе калікою і у фізичному, і в психологічному сенсі, може навіть думати про кар’єру психіатра? Хіба ж я здатний допомогти комусь, якщо насилу дав раду власному життю?

Файні запитання. Що ж до відповідей на них… Не знаю, хай йому грець.

Можливо, я ніколи й нікому не зміг би допомогти. Знав я єдине: що варіантів у мене обмаль. Про хірургію навіть не йшлося — через часткову сліпоту, відсутність двох пальців й усе інше. Перспектива стати сімейним лікарем або терапевтом мене не вабила.

Утім було б неправдою сказати, що я не скучив за хірургічною справою. Скучив. Скучив за відчуттям того, як печуть руки після того, як їх ретельно вимиєш перед операцією, скучив за шелестом хірургічних рукавичок. Мені подобалося з’єднувати розтрощені кістки, зшивати зв’язки та сухожилля, чітко знаючи, що саме я роблю. Там, у Кандагарі, я запізнався був з хлопцем десь років дванадцяти, який зо два роки тому розтрощив собі колінну чашечку, впавши з даху. Місцеві лікарі зробили операцію на галай-балай, і тепер він ледве ходив. Мені довелося відновлювати йому коліно майже з нуля, і пів року по тому, коли настав час чергового огляду, він вистрибом підбіг до мене. Мене тішили власні відчуття із цього приводу: я його вилікував, завдяки мені він отримав змогу знову жити нормальним життям. Тепер я замислювався над тим, чи психіатрія здатна буде подарувати мені таке саме задоволення.

Бо ж чи можливо взагалі повністю вилікувати пацієнта, коли йдеться про психічне й емоційне здоров’я? Життя щедре на круті несподівані повороти, а наші надії й мрії змінюються на різних його етапах.

Учора по скайпу — ми зазвичай зв’язуємося щопонеділка — лікар Боувен нагадав мені, що всі ми, люди, насправді незавершені творіння.

Я саме розмірковував про це, пораючись біля мангала під акомпанемент радіо. Сонце вже сідало, підсвічуючи небо різнокольоровими спалахами, а я смажив стріплойн-стейк^11, що його купив у різника по той бік містечка. На кухні на мене вже чекали салат і запечена картопля. Проте, якщо ви вже вирішили, що я видатний кухар, то мушу запевнити: ви неабияк помиляєтеся. Смаки в мене прості, з мангалом я впоратися здатний, але на цьому й край.

Переїхавши до Нью-Берна, я три чи чотири рази на тиждень годую деревним вугіллям старенький мангал марки «Weber», що належав ще моєму дідусеві, і розпалюю його. Це повертає спогади про проведені тут літні канікули, коли ми з дідусем чи не щовечора готували собі на вечерю щось на грилі.

Коли стейк був готовий, я переклав його на тарілку й сів за стіл на задній веранді. Уже сутеніло, у будинку я ввімкнув світло, а місячне сяйво відбивалося від спокійної гладіні Брайзес-Крік.

Стейк підсмажився просто ідеально, але печена картопля вже встигла трохи вистигнути. Вкинути б її на кілька хвилин до мікрохвильовки… от лишень у цьому будинку мікрохвильовки немає. Попри те що я зробив котедж придатним для життя, однак досі не вирішив, чи варто робити ремонт на кухні, чи є сенс перекривати дах, чи шпаклювати шпаруваті вікна й чи морочитися з вирівнюванням підлоги.

Якщо вже я збирався продавати будинок, то, мабуть, новий власник просто знесе його, щоб звести новий, за власним проєктом. Не треба бути фахівцем рієлторської справи, щоб зрозуміти, що земля значно цінніша, ніж зведена на ній споруда.

Повечерявши, я заніс тарілку до будинку й поставив у рукомийник. Відтак, відкоркувавши пиво, повернувся на веранду, маючи намір трохи почитати. У мене був чималий стос підручників і книжок з психіатрії, які треба було погортати, перш ніж перебиратися до Балтимора. Теми вони охоплювали найрізноманітніші: від психофармакології до переваг і недоліків гіпнозу. Що більше я читав, то більше розумів, що мені ще багато треба надолужити. Мушу визнати, що засвоювати нову інформацію я вже трохи розучився. Іноді я здавався собі старим собакою, якого намагаються навчити нових вихваток. Коли я розповів про це докторові Боувену, він наказав мені припинити скиглити. Принаймні саме так я сприйняв його відповідь.

Я влаштувався в кріслі-гойдалці, увімкнув лампу й поринув у читання. Аж раптом мені здалося, що хтось погукав мене з того боку будинку. Я зменшив гучність радіо, трохи зачекав… і знову почув чийсь голос.

— Агов?

Звівшись, я прихопив пляшку пива й підійшов до билець веранди. Вдивляючись у темряву, я озвався:

— Хто тут?

За мить у коло світла ступнула жінка в однострої. Власне, то був однострій помічниці шерифа^12.

Видовище це заскочило мене трохи зненацька. Аж дотепер мій досвід спілкування з правоохоронцями обмежувався зустрічами з патрульними: коли я ще був геть зелений, мене двічі зупиняли за перевищення швидкості. Попри те що я тоді поводився чемно й щиро каявся, в обох випадках мені виписали штраф, тому відтоді зустрічі з представниками правоохоронних органів змушують мене нервувати. Хай навіть я знаю, що нічого поганого не вчинив.

Я мовчав, щосили намагаючись збагнути, з якого це доброго дива мене вшанувала своїми відвідинами помічниця шерифа. Інша частина мого єства тим часом намагалася осягнути той факт, що ця людина в однострої була саме заступницею, а не заступником. Вважайте мене сексистом, якщо хочете, але якось мені раніше не часто траплялося бачити жінку-правоохоронця, а надто тут, на Півдні.

— Перепрошую, що зайшла не з того боку, — промовила гостя нарешті. — Я постукала, але ви, мабуть, не почули.

Вона трималася доброзичливо, але водночас професійно.

— Я з офісу шерифа.

— Чим можу допомогти?

Вона глянула на гриль, потім знову звела очі на мене.

— Сподіваюся, я не завадила вашій вечері.

— Зовсім ні, — відповів я. — Я щойно завершив.

— Чудово. Ще раз перепрошую за вторгнення, містере…

— Бенсон. Мене звати Тревор Бенсон.

— Я зайшла спитати, чи на законних підставах ви проживаєте в цьому будинку.

Я кивнув, трохи здивований таким формулюванням.

— Так. Цей будинок належав моєму дідові, але він помер. І заповів будинок мені.

— Ви маєте на увазі Карла?

— Ви його знали?

— Трохи. Прийміть моє співчуття. Він був хорошою людиною.

— Так. Перепрошую, але я не розчув вашого імені.

— Мастерсон. Наталі Мастерсон.

Вона помовчала трохи. Я відчував, що мене пильно роздивляються.

— Отже, Карл був вашим дідусем, так?

— З материного боку.

— Так, здається, він згадував вас у розмові. Ви військовий хірург, еге ж? У ВМС?

— Колись був, але тепер уже ні…. — Я повагався. — Даруйте… але що привело вас сюди?

— Та власне… — Вона кивнула в бік будинку. — Моя зміна вже завершувалася, я йшла повз і побачила світло у вікні. Вирішила, що зайду перевірю.

— А що, світло тут заборонено вмикати?

— Річ не в цьому… — Вона всміхнулася. — Я вже зрозуміла, що все гаразд і не варто було вас турбувати. Просто кілька місяців тому, після смерті вашого діда, нам повідомили, що у вікнах будинку побачили світло. Я знала, що котедж має бути порожнім, тому поїхала перевірити. Авжеж, я не впевнена на всі сто, але мені тоді здалося, що тут таки хтось жив. Ні, жодних руйнувань не було, окрім задніх дверей, але, зважаючи на це, а також на те, що у вікнах помітили світло, я зрозуміла, що мушу про всяк випадок тримати будинок на оці. Тому й вирішила, що час від часу проходитиму повз, щоб пересвідчитися, що тут немає когось, кого не повинно бути. Я маю на увазі безпритульних, сквотерів^13, підлітків, які організували вечірку, чи наркоманів, котрі влаштували тут собі лабораторію. Ну… якось так.

— А що, у вас тут таких багато?

— Не більше, ніж деінде. Але нам їх не бракує.

— Просто до вашого відома: я не вживаю жодних психотропних речовин.

Вона вказала на пляшку в моїй руці.

— Алкоголь — це теж психотропна речовина.

— Навіть пиво?

Коли вона всміхнулася, я вирішив, що дівчина, схоже, на кілька років молодша за мене. Її світле волосся було зібране в недбалий вузол, а очі були кольору океанської хвилі — чи ополіскувача для рота. Те, що вона була дуже приваблива, гадаю, ви вже зрозуміли. Але до того ж вона не носила обручки.

— Без коментарів… — промовила вона після паузи.

— Може, зайдете й оглянете будинок?

— У цьому немає потреби. Просто я тішуся, що мені більше не треба перейматися з приводу будинку. Мені подобався Карл. Щоразу, коли він продавав мед на базарі, ми потроху з ним бесідували.

Я згадав, як колись, приїжджаючи гостювати до діда, щосуботи сидів з ним у придорожній ятці. А от фермерського базару я не пам’ятав. Але ж у Нью-Берні останнім часом з’явилося багато такого, чого не було доти: ресторани, нові магазини, офіси фірм, хай навіть за своєю суттю він так і залишався маленьким містечком. Александрія, одне з багатьох передмість Вашингтонської агломерації, мала вп’ятеро чи вшестеро більше мешканців. Але й там, напевне, Наталі Мастерсон привернула б усезагальну увагу.

— І вам щось відомо про того загадкового пожильця? — спитав я.

Насправді до сквотерів мені було байдуже — просто не хотілося, щоб вона пішла.

— Я розповіла вже вам майже все, що знала, — озвалася дівчина.

— Не могли б ви підійти ближче? — спитав я, тицьнувши у власне вухо. — Так я вас краще чутиму. Річ у тім, що в Афганістані я потрапив під мінометний обстріл…

Насправді чув я її чудово. Внутрішню машинерію вуха вибух не пошкодив, тільки відірвав зовнішню частину вушної раковини. Визнаю, за потреби я не проти зіграти на чужому співчутті. Я знову опустився в крісло, сподіваючись, що їй не спаде на думку, що до того я на слух наче не нарікав. У світлі, що горіло на веранді, я помітив, що вона якийсь час роздивлялася мій шрам, а тоді нарешті заходилася підніматися сходами.

Перш ніж опуститися в сусіднє крісло, вона розвернула його до мене, але водночас трохи відсунула від мого.

— Дуже дякую, — промовив я.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.