2023

ISBN 978-617-17-0082-6 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням: Grossman, Lev. The Silver Arrow / Lev Grossman (text), Tracy Nishimura Bishop (illustrations). — New York : Little, Brown and Company, 2020. — 264 p.

Переклад з англійської Світлани Орлової

Художник Трейсі Нішимура Бішоп

Дизайнер обкладинки Марія Глушко

Ґроссман Л.

Ґ88 Срібна стріла / Лев Ґроссман ; пер. з англ. Світлани Орлової. — Х. : Віват, 2022. — 240 с. — (Серія «Художня література», 978-966-942-826-4 ).

ISBN 978-966-982-823-1 (укр.)

ISBN 978-0-316-53953-1 (англ.)

Кейт — звичайна 11-річна дівчинка. У неї є брат Том, а ще — загадковий дядечко Герберт, з яким вони ніколи не бачилися. Та одного разу на день народження Кейт отримує від дядька неочікуваний подарунок: чарівний потяг, що зветься «Срібна стріла». І відтоді в житті Кейт і Тома відбуваються фантастичні події. Бо діти вирушають у мандрівку! І до світу пригод їх мчить «Срібна стріла». Надзвичайний потяг везе дітлахів у далекі краї, час від часу зупиняючись на чарівних залізничних станціях. Вони потрапляють туди, де мешкають екзотичні тварини, які, виявляється, можуть говорити. Туди, де Кейт і Том ніколи не бували, навіть у снах. На брата і сестру чекають пригоди й невідомість, яка хвилює та вабить. А ще ця мандрівка є нагодою врятувати цілий світ…

УДК 821.111

© Cozy Horse Limited, 2020 Interior illustrations by Tracy Nishimura Bishop

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Для Лілі, Геллі й База

1

Дядько Герберт — погана людина

Про свого дядька Герберта Кейт знала лише дві речі: він дуже багатий і дуже безвідповідальний.

Та й по всьому. Можна було б припустити, що інформації буде більше — урешті-решт, він же її дядько, — але річ у тім, що вона ніколи з дядьком Гербертом не зустрічалася. Ніколи не бачила його світлин. Він був материн брат, і вони з мамою між собою не ладнали.

Що дуже дивно, якщо задуматись. Тобто в Кейт теж був молодший брат, Том, грубий і жахливий, але вона й уявити не могла, як це, ну, знаєте, бачитись із ним раз на сто років. Вочевидь, у дорослих усе по-іншому.

Дядько Герберт ніколи не приїздив до них на гостину. Ніколи не телефонував. Де він жив? Що він робив цілими днями? Кейт уявляла, що він вдається до дивних справ, до яких удаються всі багаті люди, як-от подорожував до віддалених островів, колекціонував екзотичних тварин і, не знаю, купляв цілий пряничний будиночок і з’їдав його сам-один. Вона б точно таке практикувала.

Усе це було великою таємницею. Єдине, на чому сходилися батьки Кейт, це те, що дядько Герберт лінивий і має забагато грошей і замало відчуття відповідальності. А Кейт дивувалася, як до рук такої лінивої, безвідповідальної людини могло потрапити стільки грошей, але дорослі ніколи не пояснюють таких суперечностей. Тільки тему розмови змінюють.

Але це не означає, що батьки Кейт були поганими. Ні, насправді вони такими не були. Просто батьківство, схоже, ніколи не було їхнім пріоритетом. Вони рано йшли на роботу й пізно поверталися, а вдома весь час витріщалися в телефони й комп’ютери із серйозними обличчями ділових людей. На відміну від дядька Герберта, вони працювали весь час і були надзвичайно відповідальні, хоча ніколи не мали досить грошей, щоб цим похизуватися.

Може, тому він так і дратував їх. Хай би що там було, але для Кейт у них багато часу не лишалося.

Хоча сама Кейт мала для Кейт купу часу. Іноді навіть забагато. Вона каталася на велосипеді, грала у відеоігри, робила домашнє завдання, гралася з друзями, а час від часу навіть і з Томом. У класі вона була серед тих, хто не вирізняється особливим талантом — ну, скажімо, малюванням, жонглюванням чотирма торбинками з квасолею водночас або розпізнаванням рідкісних грибів чи вмінням відрізнити їстівні від отруйних, — хоча їй дуже часто хотілося такий талант мати. Вона багато читала; їй нагадували — аж до нудоти часто — згортати книжку перед вечерею. Батьки віддали її вчитися гри на фортепіано й на теніс. (Тома вони віддали на скрипку й хапкідо.)

Але були дні, коли Кейт лупасила по піаніно червоного дерева або відпрацьовувала на дверях гаража форхенд і бекхенд й почувалася при цьому тривожно. У чому сенс? Вона була ще доволі маленька, тож могла братися тільки до дитячих справ, але вже достатньо подорослішала, щоб хотіти чогось більшого, ніж гратися та щось удавати. Вона відчувала, що готова до цікавішого. Реальнішого. Чогось такого, що справді мало значення.

А нічого не було. Лише іграшки та ігри, теніс і піаніно. У книжках життя здавалося таким привабливим, але, коли його доводилося проживати в реальності, нічого захопливого не відбувалося. І на відміну від книжок, не можна було перегорнути кілька нудних сторінок.

Можливо, саме тому напередодні свого одинадцятого дня народження Кейт сіла й написала дядькові Герберту листа. Вийшов він таким:

Любий дядечку Герберте!

Ми з тобою ніколи не зустрічалися, але я твоя племінниця Кейт, і позаяк завтра мій день народження, а ти супербагатий, чи не можеш, будь ласка, прислати мені подарунок?

З любов’ю —

Кейт

Перечитавши, Кейт засумнівалася, що це найкращий взірець листа, написаного за всю історію людства, ще й не була на сто відсотків упевнена, що слова «будь ласка» стоять там, де потрібно. Але вирішила, що лист відбиває її особисту правду, а це, як вважала вчителька з мови та мистецтв, є дуже важливим. Тож вона опустила його в поштову скриньку. Можливо, ніхто його взагалі не прочитає: адреси на конверті дівчинка не написала, бо не знала, де мешкає дядько Герберт. Та й марки не було.

Як же вона здивувалася, коли наступного ранку подарунок від дядька Герберта прибув. Це був потяг.

Не сказати, щоб Кейт так уже й хотіла потяг. Фанатом поїздів вона аж ніяк не була, радше то парафія Тома. Кейт більше подобалися книжки, лего, а ще такі гарненькі маленькі тваринки-ванімалз, які водили автомобільчики й від яких у класі всі шаленіли, та й вона сама обожнювала, а чому, пояснити не могла.

Але врешті-решт вона нічого конкретного не просила, а дядько, як можна було здогадатись, особливого досвіду спілкування з дітьми не мав. Тож Кейт вирішила сприймати все по-філософськи.

І її вельми здивувало, який великий був потяг. Справді, дуже великий. Завеликий, щоб надсилати поштою. До їхнього будинку його привезла спеціальна фура з посиленими подвоєними колесами, яких було аж двадцять вісім. Том порахував. Потяг був гігантський, чорний, неймовірно складний. Власне, він узагалі на іграшку не був схожий, а скидався на справжній, реальний паротяг у натуральну величину.

Це тому, пояснив дядько Герберт, що він такий і був.

Дядько Герберт приїхав, щоб вручити його особисто, в автомобілі «тесла» бананово-жовтого кольору, такому неймовірно обтічному й навороченому, як машинки з Томової колекції «Хот вілз». Дядько був товстенький, з обрідкуватим каштановим волоссям і кругленьким лагідним обличчям. Ну чисто тобі вчитель історії або людина, що перевіряє квитки в парку атракціонів. На ньому були блискучі блакитні шкіряні черевики й бананово-жовтий костюм, який ідеально пасував до автівки.

Кейт із Томом вибігли подивитися на потяг. Кейт — дівчинка з густим прямим каштановим волоссям, підстриженим до підборіддя, і гострим носиком, який трішечки надавав їй схожості з принцесою, хоча нічого принцесного в ній і не було. Волосся Тома було коротке й біляве, ще й стирчало врізнобіч, як у морської свинки, яку щойно розбудили, але ніс був такий самий, як у сестри, хоча схожим на принца хлопчик від цього не ставав.

Дівчинка так здивувалася, що їй забракло слів.

— Це дуже великий потяг, — тільки й видушила вона. Ніби цього мало вистачити.

— Це не цілий потяг, — скромно виправив її дядько Герберт. — Лише локомотив. І тендер — це такий причіп для вугілля позаду нього.

— Скільки він важить? — поцікавився Том.

— Сто тонн, — чітко промовив дядько Герберт.

— Що, достоту? — уточнила Кейт. — Він що, буквально важить рівно сто тонн?

— Е-е ні, — визнав дядько Герберт. — Він важить сто дві тонни. Сто дві цілих тридцять шість сотих. Твоя підозра до круглих чисел є цілком правильною.

— Так я і думала, — кивнула Кейт.

Важко навіть уявити, яким неймовірно колосальним є паротяг, доки одного разу його не припаркують на вулиці перед вашим будинком. Цей був майже чотири з половиною метра заввишки та сто п’ятдесят три метри завдовжки, мав фари, димогарну трубу й свисток, цілу купу трубок і поршнів, важелів і клапанів. Самі лише колеса були вдвічі більші за Кейт.

Батько Кейт також вийшов надвір. Власне, більшість людей на їхній вулиці повибігала з будинків подивитися на потяг. Батько впер руки в боки.

— Герберте, — сказав він. — Що це в біса таке?

Насправді він сказав не «в біса», але ті слова, що він сказав, не можна згадувати в дитячій книжці.

— Потяг, — відповів дядько Герберт. — Паротяг.

— Це я бачу, але що він тут робить? На вантажівці? Так близько до мого дому?

— Це подарунок для Кейт. І Тома, як мені здається, якщо вона погодиться поділитись. — Він повернувся до Кейт і Тома: — Ділитися дуже важливо.

Дядькові Герберту достеменно бракувало досвіду спілкування з дітьми.

— Дуже щедрий жест, — промовив батько Кейт, чухаючи потилицю. — А чи не можна було просто прислати їй іграшку?

— Це і є іграшка!

— Е-е ні, Герберте, це не іграшка. Це справжній потяг.

— Можливо, — погодився дядько Герберт. — Але технічно, якщо вона з ним гратиметься, то за визначенням це і є іграшка. Якщо подумати.

Батько Кейт помовчав і подумав, і це була тактична помилка. Краще було б йому, як здалося Кейт, психанути й викликати поліцію.

Перед матір’ю такої проблеми не постало. Вона з криком вискочила з будинку.

— Герберте, бісова твоя душа, що ти в дідька наробив? Забери цю штуку звідси! Діти, ану геть від потяга!

Останні слова пролунали тому, що, доки все це тривало, Кейт із Томом залізли на платформу вантажівки й уже підіймалися на паротяг. Утриматися було важко. Усі ці трубки, важелі, спиці дуже були схожі на стіну для альпінізму.

Дітлахи неохоче злізли й відступили на безпечну відстань, але Кейт так і не змогла відвести від подарунка очей. Такий гігантський, чорний, складний, з безліччю маленьких деталей і цікавих штучок, із затишною кабіною, де можна посидіти. Зловісний і захопливий, як динозавр, що впав у сплячку. Що довше на нього дивишся, то цікавішим він стає.

До того ж справжній. Дівчинка ніби чекала на нього, хоча сама про це не підозрювала. Схоже, вона вже його полюбила.

Уздовж тендера невеликими білими друкованими літерами було виведено слова:

Так цей потяг звався. Літери пронизувала довга тонка стріла.

2

Дядько Герберт не змiнився на краще

— Він навіть не срібний, — сказав батько Кейт. — Чорний. Та й що можна робити зі срібною стрілою?

— Полювати на вовкулаків, — відповіла Кейт. — Це ж очевидно.

— І куди ми його поставимо? — долучилася мати.

— Про це я подбав, — відмахнувся дядько Герберт. — Прокладемо рейки на задвірку.

— Рейки!.. На задвірку!.. — Мати Кейт так розлютилася, що навіть не спромоглася закінчити речення. — Герберте, бісова твоя душа!

— Ніяких рейок на нашому задвірку, — підхопив батько Кейт. — Там буде мій квітник.

— О, вам не доведеться робити все це самотужки, — гордовито запевнив їх дядько Герберт. — Я вже про все подбав! Учора тут працювали люди. Вони все робили спеціальними молотами з глушниками, щоб вас не розбудити.

Батьки Кейт так і повитріщалися на дядька Герберта. Сама дівчинка вже схилялася до думки, що як на чувака в бананово-жовтому костюмі він виявився доволі спритним. А ще вона подумала, що це пречудове практичне застосування принципу, який сповідував один із її героїв: іноді ліпше просити пробачення, ніж дозволу.

Так казала Ґрейс Гоппер. Ця жінка народилася понад сто років тому, 1906-го. Тоді світ був занадто упередженим, щоб дозволити жінкам бути комп’ютерними програмістами, та й комп’ютерів тоді ще не винайшли, але попри все Ґрейс Гоппер стала комп’ютерною програмеркою і написала першу у світі програму. На час своєї смерті, у віці вісімдесяти п’яти років, вона була контрадміралом флоту.

На її честь назвали авіаносець. Ґрейс Гоппер була для Кейт взірцем для наслідування.

*

Дві години по тому всі п’ятеро — Кейт, Том, мама, татко й дядько Герберт — стояли на задвірку й витріщалися на паротяг. Він, з тендером позаду, стояв на рейках посеред густої вигорілої жовтої трави. І займав більшу частину двору.

Навіть мама з татком змушені були визнати, що вражені.

— Можна брати гроші за те, щоб люди в ньому посиділи, — припустив Том.

— У жодному разі, — запротестувала Кейт. — Не хочу, щоб у моєму власному потягу сиділи дивакуваті люди своїми дивакуватими дупами.

— Не смій казати «дупи», — зауважив батько.

— Дупи-мупи-барабупи, — проспівала Кейт.

— Годі.

— Скільки йому років? — поцікавився Том.

— Не знаю, — стенув плечима дядько Герберт.

— Яку швидкість він розвиває?

— Не знаю.

— А чи може його підняти найсильніша у світі людина?

— Не… Стривай, я знаю найсильнішу у світі людину, і він точно не зможе його підняти. Хочете залізти?

Авжеж, вони хотіли.

Було важкувато: потяг, як уже йшлося вище, був справді великий і призначений достоту не для дітей, — але Кейт і Том були досвідчені альпіністи, до того ж із кожного боку паротяг був обладнаний парою залізних сходинок і поруччям.

Те, що сталося потім, трохи розчарувало, якщо казати цілком відверто. Перебувати в кабіні локомотива — це не те, що бути в салоні автомобіля, чи вантажівки, чи літака. По-перше, не було лобового скла, замість нього стояв паровий котел, тож побачити, що попереду, не було ніякої змоги. З кожного боку — по невеличкому віконцю, але вони не дуже допомагали. Скоріше, це була маленька кімната — можливо, моторний відсік корабля, але дуже старого корабля, без комп’ютерів, радарів чи чогось такого.

Усюди тягнулися латунні та сталеві трубки, як ліани-перестарки, розкидаючи в різні боки вентилі, кнопки, кривошипи, циферблати за склом та інші рурки. Пахло в кабіні старим мастилом, як в автомайстернях. Вона була достеменно реальна, але абсолютно незбагнена.

Були там два складані сидіння. Кейт із Томом відкинули їх і сіли.

— Тепер я второпав, чому машиністи завжди висовуються з вікна, — завважив Том. — Тільки так можна побачити, куди їдеш.

— Ага. Шкода, що ми нікуди не їдемо.

Кейт висунулася з віконця.

— Агов, дядьку Герберте, тут так дивно!

— Ми не знаємо, що робити! — сказав Том. — Тут навіть керма немає!

— Кермо не потрібне, — відгукнувся дядько Герберт, примруживши очі. — Ви їдете туди, куди ведуть рейки.

— А! Зрозуміло.

Педалей газу чи гальм також не було, принаймні Кейт їх не бачила.

— А свисток є? — поцікавилась Кейт.

— Так, — відповів дядько Герберт. — Але це паровий свисток. Без пари не працює.

— Отакої!

Кейт із Томом покрутилися навколо коліщаток, посмикали важелі, поторсали все, що рухалося. Нічого не відбулося. На вигляд круто, але діти трохи розгубилися, як же з цим гратися. Відчинили щось схоже на піч у стіні. Там було повно вистиглого попелу й сажі.

Том уявив, що це танк, заліз на сидіння і «розстріляв» крізь віконце із «кулемета» армію невидимих ворогів, але було зрозуміло, що він поринув у справу не з головою.

Після цього він спустився. Якось усе це розчаровувало.

— Знаєте, що потрібно зробити? — сказала Кейт, коли вони зіскочили на землю. — Потрібно з’єднати рейки зі старою колією, що в лісі.

Іржаве залізничне полотно, засипане листям і землею, вони з Томом знайшли, коли ходили в ліс на розвідку.

— Та стара колія? — хмикнув батько. — Та по її рейках уже давно не ходили поїзди.

— Так, гаразд! — Мама плеснула в долоні, привертаючи увагу. — Сьогодні день народження Кейт! Хто пам’ятає, коли мій день народження?

— Наступного тижня, — відповіла Кейт.

— Саме так. За тиждень. Стільки ви можете лишати потяг у себе. А тоді, Герберте, зробиш подарунок мені — забереш його звідси.

— Що?! — образилася Кейт.

— А що, як я вже приготував тобі щось інше? — тихим голосом поцікавився Герберт.

— Замовив платформу для перевезення гігантського дурного паротяга? — Мама Кейт стала руки в боки. — Це` мій подарунок?

— Ні.

— Тоді, хай би що це було, забери його. На мій день народження ми позбавимося цієї штуки.

— Ні! — вихопилося в Кейт, не встигла вона й подумати. — Ти не можеш цього зробити! Він мій!

3

Кейт iще багато чого сказала

Кейт заявила батькам, що ненавидить їх і що вони найзліші, найгірші люди в цілому світі. Сказала, що ніколи не отримувала нічого хорошого, а якщо вже й отримувала, то вони завжди все псували. Кинула, що вони її не люблять і переймаються тільки своїми дурними телефонами.

Я б залюбки вас запевнив, що все було вимовлено спокійним, урівноваженим тоном, але це неправда. Вона кричала так, що аж голос зривався.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.