2023

ISBN 978-617-17-0074-1 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням: Alam, Rumaan. Leave The World Behind / R. Alam. — New York : Ecco, 2020. — 256 p.

Переклад з англійської Ганни Пшеничної

Дизайнер обкладинки Валерія Прядко

Алам Р.

А45 Ілюзія безпеки / Румаан Алам ; пер. з англ. Г. Пшеничної. — Х. : Віват, 2023. — 272 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-738-8 (укр.)

ISBN 978-0-06-266763-2 (англ.)

Це мала бути звичайна сімейна відпустка. Аманда з Клеєм та дітьми спланували ідеальні вакації у глухому куточку Лонг-Айленду. Гамірний Нью-Йорк залишився позаду, а розкішний орендований будинок у цьому райському місці обіцяв спокій. Аж раптом одного дня у двері Аманди та Клея постукали. На порозі стояло незнайоме подружжя. Охоплені панікою, вони розказали, що в місті стався блекаут, телефони та інтернет не працюють. Але чи варто Аманді та Клею довіряти цій парі? Що сталося у Нью-Йорку? Чи є будинок, ізольований від цивілізації, справді безпечним місцем для них? І чи в безпеці вони одне від одного? Що, як це ілюзія?

УДК 821.111(73)

© Rumaan Alam, 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2023

Симону та Ксав’єру

І знов, немов пташиний спів, звучить любов,

Щойно лишиться позаду вибух бомби.

Білл Каллаган, «Angela»

1

Отже, сяяло сонце. Вони сприймали це як добрий знак: люди схильні будь-що мати за прикмету. Насправді ж це означало, що на небі ані хмарини. А сонце було там, де й завжди, уперте й байдуже.

Одна дорога перетікала в другу. Потік автівок ущільнювався. Їхня сіра машина була мов замкнута система під скляним ковпаком: кондиціонер, підлітковий сморід (піт, немиті ноги, шкірний жир), французький шампунь Аманди, шурхіт сміття, якого тут, здається, ніколи не прибирали. За машину відповідав Клей, а йому було байдуже і до вівсяних пластівців, що обсипалися з батончиків, — їх купували цілими пачками, і до порожнього тюбика з-під чогось, і до реклами журналу New Yorker на сидінні, і до зіжмаканої серветки, скам’янілої від шмарклів, а ще до білої плівки від давно використаного лейкопластиру — дітям завжди потрібен пластир, бо їхня рожева шкіра тріскається, мов налиті соком фрукти влітку.

Сонячне світло, що падало на руки, діяло заспокійливо. Вікна були затоновані захисною плівкою — для профілактики раку. У новинах розповідали, що сезон ураганів триває, бурі дедалі сильнішатимуть, їм дають вигадливі імена за попередньо ухваленим списком. Аманда вимкнула радіо. Хіба це не сексизм, що за кермом завжди Клей? А втім, у Аманди не було стільки терпіння, щоб стежити за тим, на якому боці вулиці можна припаркуватись, а на якому триває прибирання. Не стало б його й на те, щоб відганяти машину на обслуговування що двадцять тисяч кілометрів. А для Клея це привід пишатися усім цим. Він професор і вміє насолоджуватися тим, що робить щось корисне: віддає на переробку старі газети, посипає тротуар спеціальними хімікатами під час ожеледиці, міняє лампочки, прочищає мінівантузом забиті раковини. Отже, це його хобі.

Машина була не така нова, щоб її вважати розкішшю, але й не така стара, щоб скидатися на богемний варіант. Річ середнього класу для людей середнього достатку, зроблена так, щоб не викликати ні відрази, ні сильних позитивних емоцій, куплена в салоні із дзеркальними стінами й обм’яклими повітряними кульками, де продавців було трохи більше ніж клієнтів: вони походжали по двоє-троє, побрязкуючи монетками в кишенях слаксів із Men’s Wearhouse. Іноді на стоянці Клей підходив до автівки такої самої моделі (то була популярна модель графітового кольору) і ніяковів від того, що система дистанційного доступу до дверей не спрацьовує.

Арчі виповнилося п’ятнадцять. На ногах у нього були розтоптані кросівки, кожен розміром із буханець хліба. Від нього пахло молоком, як пахне від немовлят, а ще потом і гормонами. Щоб притлумити ці запахи, Арчі поливав рясну порість у себе під пахвами хімічним спреєм із запахом, геть не схожим на будь-що в природі, — так, на думку фокус-групи, мав пахнути ідеал маскулінності. Роуз приділяла собі більше уваги. Тінь юної дівчини у квітах, у якій обдарований поціновувач запахів міг би розпізнати металеві нотки недорогої косметики: дівоча пристрасть до синтетичних яблук і вишень. У машині був запах — запах їх усіх, та їхати швидкісною дорогою з відчиненими вікнами було неможливо через шум.

— Мені треба відповісти.

Аманда звела угору телефон, попереджаючи їх, попри те що всі й без того їхали мовчки. Арчі дивився у свій телефон, Роуз — у свій. Обидва телефони по зав’язку були забиті іграми та додатками соцмереж, узгоджених із батьками. Арчі листувався зі своїм приятелем Діллоном. Немов бажаючи вибачитися за своє розлучення, обоє батьків дозволяли йому проводити літо на верхньому поверсі їхнього вишуканого будинку із червоного пісковику на Берґен-стріт, чим і користався Діллон, покурюючи там травичку. Роуз уже встигла викласти кілька світлин, які зробила дорогою, попри те що вони тільки-но перетнули межу округу.

— Привіт, Джоселін.

Коли телефони навчилися розрізняти, хто дзвонить, люб’язність стала надлишковою. Аманда керувала групою спеціалістів, які працювали з одним і тим самим клієнтом, а Джоселін цю групу інспектувала і, таким чином, була однією із трьох її безпосередніх підлеглих, якщо висловлюватися сучасною діловою мовою. Кореянка за походженням, вона народилась у Південній Кароліні, і її солодкуватий говір завжди здавався Аманді недоречним. Та це було дещо по-расистському, тому вона ніколи й нікому в цьому не зізналася б.

— Перепрошую, що турбую… — почула вона уривчасте дихання Джоселін.

Людей лякала не так сама Аманда, як влада, якою вона була наділена. Аманда розпочала свою кар’єру в студії імпульсивного данця зі стрижкою у формі тонзури. Вона натрапила на нього в ресторані минулої зими, і її тоді ж таки мало не знудило.

— Нічого страшного, — відповіла вона Джоселін.

Аманда сказала це не з великодушності. Вона відчула полегкість після цього дзвінка. Їй хотілося бути потрібною своїм колегам: так Богові хочеться, щоб люди й надалі молилися.

Клей став барабанити пальцями по шкірі керма, за що дістав погляд скоса від дружини. Поглянув у дзеркало, щоб пересвідчитися, що діти на місці, — звичка від перших років їхнього подружнього життя. Вони дихали в сталому ритмі. Телефони діяли на них, немов флейта на кобру.

На придорожні пейзажі ніхто не зважав. Мозок збиває око з пуття, тож очікування завжди бувають яскравіші за саму річ. Жовто-чорні піктограми: пагорби зливаються з бетонними блоками стін, зрідка вигулькують залізничні переїзди, бейсбольне поле, надземний басейн. Говорячи по телефону, Аманда зазвичай кивала: не для того, хто був по той бік, а для того, щоб показати собі, як пильно вона стежить за плином розмови. Інколи за цим киванням вона забувала слухати.

— Джоселін…

Аманді хотілося сказати щось мудре. Джоселін не потребувала ні її порад, ні її згоди. Як і все інше, службова ієрархія була встановлена довільно.

— Добре. Гадаю, це мудре рішення. Їдемо швидкісною трасою. Можеш телефонувати, не хвилюйся. Тільки покриття що далі, то гірше. У мене таке вже було минулого літа, пам’ятаєш?

Вона затнулася, присоромлена. З якого дива її підлегла має пам’ятати, що Аманда робила у відпустці минулого року?

— Цього разу ми збираємося їхати ще далі! — вирішила відбутися жартом вона. — Але ти можеш телефонувати чи то писати, звісно, це не проблема. Щасти тобі.

— Що там в офісі? Усе гаразд? — Клей ніколи не міг встояти перед спокусою наголосити на слові «офіс». То була синекдоха на позначення її професії в цілому, яку він розумів у загальних рисах, але не цілковито. У подружжі кожен повинен мати власне життя, і життя Аманди мало перетиналось із його життям. Може, це певною мірою сприяло їхньому щастю. Щонайменше половина подружніх пар, які вони знали, вже встигли розлучитися.

— Усе нормально.

Одна з прописних істин, які вона особливо любила повторювати, полягала в тому, що певний відсоток посад неможливо відрізнити одну від одної, позаяк вони передбачають надсилання імейлів щодо стану робіт. Робочий день складається з кількох комюніке про поточну роботу і порції бюрократичних люб’язностей: сімдесят хвилин за обідом, двадцять — в офісі відкритого типу, двадцять п’ять — за кавою. Іноді власна роль у цій виставі здавалася їй недолугою, а іноді — надзвичайно важливою.

Дорога залишалася відносно вільною, допоки магістраль не звузилася до вулиці. То була ніби сповнена напруження фінішна пряма, яку проходить лосось, повертаючись із нересту, але з порослими пишною зеленню роздільними смугами та невеличкими торговельними центрами зі стінами, плямистими від дощу. Усі міста, що їх вони проминали, населяли або сині комірці та вихідці із Центральної Америки, або заможні представники білого півсвіту — водопровідники, дизайнери інтер’єрів і маклери. Справжні багатії жили в іншому царстві, такій собі Нарнії. Туди можна було потрапити, проїхавши дорогами, всіяними лежачими поліцейськими, до неминучого глухого кута, щоб, зрештою, зупинитися перед будинком із критим черепицею дахом і виглядом на ставок. Повітря — солодкий коктейль із океанського бризу та щасливого випадку. Таке годиться для вирощування помідорів і кукурудзи. Пробивалися також нотки дорогих автомобілів, високого мистецтва та всіх цих м’яких подушок і накидок, що ними багаті люди вкривають свої дивани.

— Може, зупинимося щось перехопити? — Наприкінці речення Клей позіхнув, і звук у нього вихопився приглушений.

— Помираю, так хочу їсти, — перебільшив Арчі.

— Зайдімо в Burger King! — Роуз помітила ресторанчик дорогою.

Клей відчув, як напружилася дружина. Вона віддавала перевагу здоровому харчуванню, особливо для Роуз. Він уловлював її осуд, немов гідролокатор. Так відчувається набухання плоті, що передує ерекції. Вони перебували в шлюбі шістнадцять років.

Аманда їла картоплю фрі. Арчі замовив величезну порцію брикетиків зі смаженої курятини. Скинув їх у паперовий пакет, додав картоплі фрі, залив солодким липким коричневим соусом із невеликої коробочки з фольговою кришечкою і взявся вдоволено наминати.

— Гидота. — Роуз не схвалювала вибору брата, бо він був її братом. Сама вона їла гамбургер не так охайно, як їй здавалося, — навколо її рожевих губ розмазався майонез.

— Мамо, тут Гейзел мітку скинула. Поглянь, далеко до її будинку?

Аманда пригадала свій шок, який охоплював її щоразу, коли вона прикладала до грудей своїх дітей-немовлят. Завзяте смоктання, схоже на те, як булькотить вода в трубах, відрижка, що не супроводжується жодним проявом емоцій, гази, які виходять із дитячих кишківників зі звуком дефектної петарди, — звуки тваринні й безсоромні. Вона обернулася, взяла в дочки телефон, масний від їжі і пальців, гарячий від надмірного використання.

— Люба, я впевнена, до її будинку дуже далеко.

Гейзел була для Роуз не так подругою, як предметом надмірного зосередження. Роуз на такі речі ще не зважає, але батько Гейзел обіймає керівну посаду в Lazard, і їхні родини по-різному проводять відпустку.

— Ну згадай. Ти ж казала мені, що ми можемо заїхати.

Це була одна з тих необачливих обіцянок, про які вона згодом мала шкодувати, адже діти не забували їх. Аманда подивилася на телефон.

— Це Іст-Гемптон, люба. Їхати звідси не менше години. А може, й більше. Тим паче з огляду на те, який видався день і чи не буде заторів на дорогах.

Роуз відкинулася на сидіння зі звуком, що красномовно свідчив про її невдоволення.

— Можеш повернути мій телефон, будь ласка?

Аманда обернулася, подивилась на доньку. Щоки в неї пашіли. Вона гнівалася.

— Даруй, але в мене немає бажання дві години стояти в заторах заради дитячих забаганок. Зрештою, у мене відпустка.

Дівчина сплела руки на грудях, склала руркою губи. Дитячі забаганки! Вона була обурена словами матері.

Арчі жував, утупившись у своє відображення у вікні.

Клей їв за кермом. Аманда неабияк розлютилася: а якби вони всі загинули в автотрощі через те, що його відволік бургер на сімсот калорій?

Дороги ставали дедалі вужчими. Деінде на з’їздах, що відходили від основної дороги, примостилися кіоски з фруктами, розраховані на чесність. Волохата малина пліснявіла в м’яких зелених лоточках, пускаючи сік, поряд стояв дерев’яний ящичок, куди належало покласти п’ятидоларову банкноту. Все довкола було таке зелене, що, правду кажучи, не вірилося в існування такого кольору. Ту зелень хотілося їсти. Вийти з машини, стати навкарачки і гризти зубами саму землю.

— Добре було б перепочити й подихати свіжим повітрям.

Клей відчинив усі вікна, враз прогнавши сморід кишкових газів, що їх напустили діти. Сповільнив рух, бо дорога звабливо в’юнилася сюди-туди, як погойдування стегон. Дизайнерські поштові скриньки нагадували послання, залишені мандрівними робітниками своїм товаришам: хороший смак, добрий статок, проїжджайте, не затримуйтесь. За пишними деревами було нічогісінько не видно. Дорожні знаки попереджали: тут водяться олені, тупі та звиклі до людської присутності. Вони спокійно виходили на дорогу, зизоокі і через те підсліпуваті. Часто траплялися дорогою їхні трупи, горіхово-брунатні та роздуті від смерті.

За черговим вигином дороги вигулькнув транспортний засіб, назву якого Арчі безпомилково назвав би ще у свої чотири роки, — напівпричіп-платформа, величезний і порожній. Його старанно тягнув трактор. Водій не звернув жодної уваги на машину позаду (своєрідне ставлення до вторгнення відомих видів, що притаманне місцевим жителям), тож причіп їхав своєю дорогою, гуркочучи на вибоїнах. Через пару кілометрів він завернув до рідної ферми. Та нитка Аріадни чи, може, щось інше, що єднало їх із супутниками, на той час уже урвалася. Навігатор гадки не мав, де вони опинилися, тож довелося скористатися вказівками, що їх Аманда з притаманним їй організаторським хистом заздалегідь переписала до записника. Ліворуч, потім праворуч, знову ліворуч, потім іще пара кілометрів і праворуч. Не те щоб вони заблукали, але й не те щоб і не заблукали.

2

Будинок був цегляний, пофарбований у білий колір. Таке перевтілення червоної цегли чимось приваблювало. Будівля видавалася старою, але оновленою. Масивною, але легкою. Може, це фундаментально американське бажання або ж просто сучасна примха: мати дім, машину, книжку, пару взуття, що втілюватимуть такі суперечності.

Аманда знайшла житло на Airbnb. Оголошення запрошувало охочих «втекти від усіх і всього». Цей фамільярний тон їй сподобався. Оберіть наш прекрасний будинок — залиште світ позаду! Вона передала Клею ноутбук, такий гарячий, що він міг спровокувати виникнення пухлини в її черевній порожнині. Той кивнув, сказав щось непевне.

Та Аманда наполягала на цій поїздці. Нова посада супроводжувалася підвищенням зарплатні. Ще трохи — і Роуз на все дивитиметься з презирством старшокласниці. Та поки що діти лишалися дітьми, попри те що Арчі вже майже доріс до метра вісімдесяти. Аманда могла якщо й не викликати в пам’яті яскраву картинку, то бодай віддалено пригадати його високий дівчачий голос і Роуз-кавалочок у себе на колінах. Хай там як, але що найімовірніше постане в тебе перед очима у твої останні хвилини життя: як водила клієнтів у той стейк-хауз на тридцять шостій вулиці й цікавилася здоров’ям їхніх дружин чи як плескалася в басейні зі своїми дітьми, а в них на чорних віях дрижали краплі-намистинки хлорованої води?

— Симпатично.

Клей заглушив двигун. Діти відстібнулися, прочинили дверцята й повискакували на гравійну доріжку, зосереджені, мов офіцери «Штазі»[1].

— Далеко не відходьте, — попередила Аманда, хоча в цьому геть не було сенсу. Тут не було куди йти. Хіба що в ліс. Хвороба Лайма її таки тривожила. То була її стандартна практика як матері: висловлювати свою думку в авторитарній манері. Діти вже давно не реагували на її повсякденні заклики. Гравій вигравав свою мелодію під шкіряними лоферами Клея.

— А як ми потрапимо всередину?

— Тут є поштова скринька.

Аманда позирнула на телефон. Зв’язку не було. Поряд навіть не було дороги. Вона підняла апарат над головою, але рисочок не додалося. Та потрібну інформацію вона зберегла.

— Скринька… на паркані, біля обігрівача для басейну. Код: шість-два-дев’ять-два. Всередині ключ, що відмикає бокові двері.

На будинок відкидав тінь акуратно підстрижений живопліт — чиясь гордість, — схожий на сніговий вал, на мур. Передній дворик був оточений штахетником білого кольору без натяку на іронію. Був також інший паркан, цього разу із сітки на металевому каркасі, який відгороджував басейн: це давало змогу зекономити на страховці. До того ж власникам будинку було відомо, що олені, приваблені цікавою спорудою, можуть потрапити в пастку. Отже, якщо не навідуватися сюди кілька тижнів, дурна тварина потоне, розбухне й лусне, — сумнівне задоволення. Клей сходив по ключ. Аманда, приголомшена насиченим вологою днем, стояла, прислухаючись до дивного звуку майже цілковитої тиші, за якою сумувала чи то вигадувала, що сумує, бо ж вони жили у великому місті. Чутно було дзижчання якоїсь комашини чи то кумкання жаби або, може, обох одразу; шурхіт вітру в листі, відлуння польоту літака чи то десь увімкненої газонокосарки; а може, рух машин на віддаленому шосе, звук від якого долинав до вуха, як невпинний пульс океану, коли перебуваєш неподалік від нього. Океану поблизу не було. Ні, цього вони не могли б собі дозволити, та вони майже чули його гомін — акт волі, справедлива винагорода.

— Ну ось.

Клей відімкнув двері, без усілякої потреби озвучуючи свої дії. З ним таке траплялося; він уривав себе, коли це помічав. Як і буває в заможних домах, тут панувала тиша. А це свідчило про те, що будинок міцно стоїть на землі, а всі його органи перебувають у гармонії. Дихання центральної системи кондиціонування, звук невсипущого дорогого холодильника та надійний інтелект цифрових дисплеїв майже синхронно відзначали плин часу. У запрограмовану мить надворі ввімкнуться світильники. Такому будинку навряд чи потрібні люди. Підлогу викладено широкими дошками, що лишилися від старої бавовнопрядильної фабрики в Ютиці, підігнаними без жодної щілинки. Вікна були такі чисті, що приблизно раз на місяць якийсь птах, помилившись у розрахунках, залишався лежати в траві зі зламаною шиєю. Відчувалася чиясь вправна рука: хтось підняв жалюзі, виставив термостат на охолодження, натер всі поверхні до блиску зі спеціальним засобом, пройшовся дайсонівським пилосмоком складочками і вигинами дивана, підбираючи чіпси з вирощеної в органічний спосіб синьої кукурудзи та випадкові десятицентовики.

— Симпатично, — резюмувала Аманда. Вона за звичкою роззулася біля дверей. Жінка була переконана, що взуття треба знімати саме біля дверей. — Просто чудово.

Світлини на сайті були обіцянкою, яка справдилася: лампи, що зависли над дубовим столом на той випадок, якщо вам захочеться позбирати ввечері пазл; кухонний острівець із стільницями із сірого мармуру, на яких уже хотілося місити тісто; мийка з двома чашами під вікном із видом на басейн; плита з мідним краном, щоб просто тут наповнювати чайник. Власники могли дозволити собі продуманий інтер’єр. Вона стоятиме біля цієї мийки та митиме посуд, а Клей робитиме надворі барбекю й питиме пиво, пильнуючи за дітьми, що граються у квача в басейні із заплющеними очима.

— Піду принесу речі.

Підтекст був зрозумілий: Клей мав намір викурити сигарету — погана звичка, якій належало бути таємницею, але таємницею вона не була.

Аманда походжала будинком. Тут була велика кімната з телевізором та французькими вікнами, що виходили на веранду. Були також дві невеличкі спальні в бірюзових і синіх тонах, розділені спільною ванною. Була гардеробна з пляжними рушниками та поставленими одна на одну пральною машинкою і сушаркою для одягу, був довгий коридор, що вів до великої спальні з нейтральними чорно-білими пляжними пейзажами на стінах. Окрім смаку в усьому відчувалася продуманість: пластикова пляшка із засобом для прання сховалася в дерев’яну коробку, а мило в обгортці примостилось у вигині гігантської мушлі. Ліжко тут було таке велике, що вони б ніяк не затягнули його сходами до себе на третій поверх. Сусідня ванна була вся біла (кахлі, раковина, рушники, мило, біла таця з білими мушлями) — ескапістська фантазія про чистоту, що в неї людина тікає від власних випорожнень. Чудово. І все це лише за триста сорок доларів на добу, не враховуючи платні за прибирання та застави, яку повернуть після закінчення терміну оренди. Зі спальні Аманді видно було, як діти, вже перевдягнені в еластан, що швидко сохне, несуться назустріч тихій блакиті. Арчі — довгоногий, весь із гострих кутів, груди ледве випинають, а навколо рожевих сосків пробивається брунатне волосся. Роуз — із жіночними вигинами і дитячим пушком, у суцільному купальнику в горошок: тканина ледь помітно напнулася між ногами, і крізь неї рельєфно проступає лобок. Вереск радісного передчуття, коли із солодким плюскотом вони зустрілися з водою. Галас сполохав когось у лісі. На брунатному тлі проступили два силуети — двійко вгодованих індичок, дурних, диких й обурених вторгненням чужинців. Аманда усміхнулася.

1 Міністерство держбезпеки (нім. Staatssicherheit, або Stasi). (Тут і далі прим. пер.)

3

З’їздити по продукти запропонувала Аманда. Дорогою вони минули якусь крамницю. Отже, тепер жінка вирушила в її напрямку. Їхала повільно, з відчиненими вікнами.

Крамниця була холодна, яскраво освітлена, з широкими проходами між рядами. Вона купила йогурт і лохину. Купила різану індичку, цільнозерновий хліб, зернисту гірчицю, що кольором нагадує бруд, і майонез. Купила чіпси, картопляні та кукурудзяні, і готову сальсу, у якій було повно кінзи, попри те що Арчі відмовлявся їсти кінзу. Купила органічні хот-доги та недорогі булочки, а також кетчуп, що його купують усі. Купила холодні тверді лимони, мінералку з газом, горілку Tito’s і дві пляшки червоного вина по дев’ять доларів за штуку. Купила сухі спагеті, підсолене вершкове масло та голівку часнику. Купила чималий шматок бекону і кілограм борошна, кленовий сироп за дванадцять доларів у різьбленому скляному флакончику, немов то був дешевий парфум. Купила пів кілограма меленої кави, запах якої просотувався крізь вакуумну упаковку, та фільтри для кави номер чотири з переробленого паперу. Кому яка різниця? Для неї різниця є! Купила три рулони паперових рушників одним набором, спрей від сонця та алое, бо діти народилися білошкірими, як і їхній батько. Купила дорогі крекери, що їх подають гостям, і крекери Ritz, які всім подобалися більше за інші, і крихкий білий чедер, й ароматний хумус із часником, і палицю сухої салямі, й оті морквини, що від миття стають такі схожі на дитячий пальчик. Купила кілька пачок печива від Pepperidge Farm, три банки політично благонадійного морозива Ben & Jerry’s, суху суміш для ванільного торта та лоток шоколадної глазурі Duncan Hines із червоною пластиковою кришечкою, бо материнство навчило її, що в дощовий день, без якого не минало ще жодної відпустки, можна згаяти годину за приготуванням торта з готової суміші. Купила двійко набубнявілих кабачків, пакет зеленого горошку, букет зеленої, аж чорної капусти. Купила пляшку оливкової олії та коробку пончиків із солодкою крихтою від Entenmann, банани, пакет нектаринів та два пластикові лоточки полуниці, десяток яєць із коричневою шкаралупою, пачку митого шпинату, пластиковий лоточок маслин, кілька місцевих плямистих, мармурово-зелених і червоногарячих помідорів, загорнутих у тріскучий целофан. Купила півтора кілограма яловичого фаршу, два пакунки булочок для гамбургерів із білим від борошна низом і банку огірків тутешнього посолу. Купила чотири авокадо та три лайми і пучок кінзи з невідмитим піском, хоч Арчі й відмовлявся їсти кінзу. Вийшло більше ніж на двісті доларів, але яка різниця.

— Мені потрібна буде допомога.

Молодик, що складав усе це в паперові пакети, певно, ще навчався в старшій школі, а може, й ні. Він був одягнутий у жовту футболку, мав брунатне волосся і весь був квадратний, немов витесаний з поліна. Вигляд його рук за роботою бентежив, але ж таке трапляється у відпустках, чи не так: від них збуджуєшся, здається, все можливо, можна жити життям, зовсім не схожим на твій звичний спосіб існування. Вона, Аманда, цілком може виявитися спокусницею вчорашніх підлітків, що засмоктує гарячий юнацький язик на стоянці місцевого супермаркету. А може стати ще однією жінкою з міста, яка витрачає забагато грошей на забагато продуктів.

Хлопець чи, може, чоловік склав пакунки до візка та вийшов з Амандою на стоянку. Поставив усе в багажник, і вона дала йому п’ятидоларову банкноту.

Вона ввімкнула двигун на холостих обертах і сіла подивитися, чи є тут покриття. Хвиля збудження від ендорфінів накрила її, коли вона побачила нові повідомлення: Джоселін, Джоселін, директор агенції, один із клієнтів, два офіційні листи, адресовані одразу всьому офісу керівником проєкту, — викликала в ній мало не таке саме збудження, як і хлопець на касі.

На роботі не відбувалося нічого, що потребувало б її уваги, та вона відчувала полегшення, бо тепер знала це напевно. Аманда ввімкнула радіо. Пісня, яку вона почула, була начебто знайома їй. Вона зупинилася на заправці й купила пачку сигарет Parliaments для Клея. Тієї ночі після гамбургерів, хот-догів, кабачків на грилі, після морозива, посипаного печивом, і, може, різаної полуниці вони, мабуть, потрахаються — не кохатимуться, ні, це для дому, у відпустці вони трахатимуться, обливаючись потом на чужих простирадлах із Pottery Barn, а потім вийдуть надвір і зануряться в басейн із підігрівом, щоб вода відмила їх дочиста, та викурять кожен по сигареті, розмовляючи про ті речі, про які говорять після стількох років у шлюбі: про гроші, дітей, мрії про нерухомість (як чудово було б і собі мати отакий будинок!). Або ж не говоритимуть ні про що — ще одна втіха тривалого шлюбу. Подивляться телевізор. Вона під’їхала до будинку з фарбованої цегли.

4

Клей обв’язав рушник навколо талії. У самому жесті, яким прочинялися двостулкові двері, було щось невловимо величне. Всередині було холодно, надворі — дуже спекотно. Дерева були підрізані так, щоб тінь не падала на басейн. Від сонця паморочилося в голові. Його мокрі ноги лишали сліди на дерев’яній підлозі. Ті сліди танули за лічені секунди. Клей пройшов через кухню і вийшов у бокові двері на гравійну доріжку. Поліз у бардачок за цигарками, кривлячись від поколювань камінців. Сів на газоні перед будинком у тіні дерева й закурив. Йому мало б бути соромно, та на тютюні тримається вся нація. Куріння єднає людину з історією! Це акт патріотизму чи, може, колись було чимось подібним до володіння рабами або вбивства черокі.

Приємно було сидіти на моріжку майже голим. Відчуття сонця й повітря на шкірі створювало враження, ніби ти просто ще одна тварина. Він міг би сидіти і зовсім голим. Інших будинків поряд не було, не було жодних ознак людського життя, не враховуючи лотка з фруктами, що працював на чесному слові, за кілометр звідси. Колись вони були такі голі всі разом: Арчі — суцільні кісточки та хихотіння — в одній ванні з батьками, та з такого виростаєш, якщо ти тільки не хіпі.

Він не чув дитячого гомону з басейну. Будинок, що розділяв їх, був не такий уже й великий, та дерева поглинали їхній галас, як вата всотує кров. Клей почувався безпечно, його огортало затишком. Живопліт, немов той вал, затуляв його від світу. Він уявив собі, ніби бачив на власні очі, як Аманда дрейфує на надувному матраці, вдаючи гідність (це непросто: навіть качкам бракує гідності, бо гойдання на воді завжди здається трохи кумедним) і читаючи часопис Elle. Клей розв’язав вузол рушника та приліг. Від трави свербіла спина. Він утупив погляд у небо. Не те щоб свідомо, але й не зовсім несвідомо, права рука його спустилася до лобка, торкнулася прутня, холодного і зморщеного від води. Відпустки збуджують.

Клей почувався легко й розкуто, власне, майже, як завжди. Він повинен був написати рецензію на книжку для літературної рубрики в New York Times на дев’ятсот слів і взяв із собою ноутбук. За пару годин, відправивши сім’ю спати, він наповнить склянку горілкою з льодом, сяде без сорочки за письмовий стіл, освітлений екраном ноутбука, і закурить цигарку. Тоді прийдуть потрібні думки, а з ними з’являться й необхідні дев’ятсот слів. Клей був працьовитий, але — він і сам це знав — трохи лінькуватий. Йому хотілося, щоб його просили писати для New York Times, але писати йому нічого не хотілося.

Клей мав посаду в університеті, а Аманда була директоркою, проте в них не було бездоганно рівної підлоги й центрального кондиціонування. Ключ до успіху полягає в тому, щоб мати успішних батьків. Але ж вони можуть тиждень погратись у власників. Його прутень підскочив назустріч сонцю у вітальній позі з йоги, напружений від думки про цей звабливий будинок. Мармурові стільниці, пральна машина від Miele. Налитий кров’ю член завис над животом, немов стрілка компаса.

Клей загасив цигарку, почуваючись винним. У нього завжди були із собою м’ятні цукерки або жувальна гумка. Він зав’язав рушник на талії та ввійшов до будинку. Смітник виїздив на коліщатках з-за стільниць. Клей засунув недопалок під кран (і що тільки буде, якщо він спалить будинок?), заховав серед решти відходів. Біля раковини стояло лимонне мило в скляному флакончику. У вікно йому видно було свою сім’ю. Роуз захоплено грала у щось сама із собою. Арчі віджимався, підкидаючи до неба худе тіло з рожевими, мов недосмажене м’ясо, кістлявими плечима.

Іноді, коли він дивися на рідних, його заполоняло бажання щось для них зробити. Я збудую для вас будинок або сплету светр, хай там що. За вами женуться вовки? Я ляжу над ущелиною на шляху, щоб ви могли пройти моїм тілом, немов мостом. Крім них нічого не мало для нього значення, та вони, звісно ж, цього не усвідомлювали: така була неписана домовленість. Клей знайшов на радіо репортаж із бейсбольного матчу, попри те що бейсбол його не цікавив. Подробиці гри його заспокоювали, ніби казка на ніч. Клей висипав дві упаковки сирого м’яса у велику миску — Арчі з’їсть усі три гамбургери, — порізав білу цибулину, домішав до фаршу, докинув дрібку солі та свіжозмеленого перцю, додав вустерського соусу — так змочують парфумом зап’ястки. Зліпив котлети, вишикував на тарілці. Порізав тонкими скибками чедер, перерізав навпіл булочки. Рушник зісковзував із талії, тому він змив із рук сирий фарш і зав’язав його тугіше. Виклав картопляні чіпси в скляну миску й поніс їжу надвір. Кожен крок здавався йому знайомим, ніби він усе життя готував серед літа обіди для своєї родини.

— Скоро вечеря, — гукнув він.

Ніхто не відповів. Клей увімкнув газ і розвів багаття за допомогою довгастої запальнички. Напівголий, він взявся поратися із сирим м’ясом. Йому спало на думку, що він, певно, нагадує печерну людину, якогось давно забутого пращура. Хто сказав, що той не стояв свого часу на оцьому ж таки місці? Кілька тисяч, а може, навіть сотень років тому якийсь ірокез без сорочки, у шкіряній пов’язці на стегнах розводив тут вогонь, щоб нагодувати свою плоть від плоті чужою плоттю. Він усміхнувся цій думці.

5

Вони їли на веранді, невдягнені, серед яскравих рушників і заплямованих кетчупом паперових серветок. Котлети всередині пухких булочок були розміром із хокейну шайбу. Роуз виявила слабкість до пікантних чарів картопляних чіпсів з ароматом оцту. Підборіддя було в крихтах і жирі. Аманді подобалося, що донька ще може поводитися як дитина. Розум — це одне, а тіло — інше. Тілом правили гормони, що вона їх всотала з молоком, а може, з харчового ланцюга, з води чи з повітря, — хто знає.

Було так спекотно, що батьки навіть не стали посилати дітей у душ, дозволивши їм вмоститися на дивані з картатою оббивкою, худорлявому Арчі поруч із пишнотілою Роуз: помітні обриси ребер і сузір’я родимок, лікті з ямочками та пух на підборідді. Роуз воліла подивитися мультик, а в Арчі це викликало приховане вдоволення — ностальгію за юністю! Шкіру щипало прохолодне від кондиціонера повітря, чужий диван був м’який, розум і язик працювали повільно, немов застрягли чи то від спеки, чи то від утоми. Підліток був не в змозі підвестися, щоб узяти ще один гамбургер, охололий, вимазаний кетчупом. Він з’їсть його, стоячи на кухні, відчуваючи ногами холод кахлів. «Ще трішки», — подумав він. Та тіло скніло від голоду після годин, проведених у басейні, а може, тих, які провів у задусі машини. Його тілу завжди голодно.

Аманда зайшла в душ. Розпилювач був прикріплений до стелі, отже вода лилася як дощ. Вона ввімкнула гарячу воду на максимум, щоб змити залишки лосьйону для засмаги. Цю штуку Аманда завжди сприймала, як щось отруйне: як-от кажуть, на кожен грам профілактики — кілограм лікування. Волосся вона підстригала не коротко, але й довгого не любила. Чубчик, вважала жінка, був би в зачісці недоречний — він надавав би їй замолодого вигляду як для офісу. Одвічний компроміс між різними формами марнославства: мати вигляд професіоналки і бути жіночною. Аманда знає: зовні вона така сама, як і всередині. Її характер можна прочитати на відстані. Її постава та манера тримати себе, одяг і те, як саме вона за собою доглядає, — все видає її сутність.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.