Передмова

В основі художньої літератури лежить парадокс, чи принаймні я так собі це відчуваю: хоча її засобом є мова (технологія, основна мета якої — спілкування), я можу досягати прийнятного рівня моїх творів, лише уникаючи комунікативної мети.

Пояснюю: як автор, я створюю артефакт зі слів, але слова безглузді самі по собі, поки їх не оживить свідомість читача. Історію спільно розповідають автор і читач, і кожна історія лишається незавершеною, поки не з’явиться читач і не інтерпретує її.

Кожен читач підходить до тексту з власними інтерпретаційними рамками, припущеннями про реальність, багажем наративів, яким світ є і яким має бути. Це здобувається завдяки досвіду, через унікальну історію перетинань кожної людини з невідворотною реальністю. Правдоподібність сюжету оцінюється, виходячи з отриманих бойових шрамів; глибина персонажів вимірюється, відштовхуючись від відгомонів практики; правдивість vel non^1 кожної історії оцінюється через страхи чи надію, що замешкують у кожному серці.

Хороша історія не може мати вигляд юридичного висновку, який намагатиметься переконати читача й провести його вузькою стежкою над безоднею глупства. Радше вона має нагадувати порожній будинок, відкритий сад, безлюдний пляж коло океану. Читач перебирається сюди з власним обтяжливим багажем і давнішніми пожитками, насінинами сумніву й ножицями розуміння, картами людської природи й кошиками стійкої віри. Потім читач оселяється в оповіданні, досліджує його закутки, переставляє меблі на свій ґуст, вкриває стіни ескізами свого внутрішнього життя й тим самим перетворює історію на свій дім.

Як автор, я — обмежуючи, звужуючи, паралізуючи — намагаюся звести будинок, який сподобався б кожному уявному майбутньому мешканцю.

Проте досвід довів, що саме тоді, коли я найменше прагну скомунікувати, досягається найбільш відкритий результат для інтерпретації; що саме тоді, коли я найменше піклуюся про затишок своїх читачів, вони, швидше за все, перетворять історію на свій дім. Тільки зосереджуючись винятково на суб’єктивному, я маю шанс досягти інтерсуб’єктивного.

Таким чином, відібрати оповідання для цієї збірки було багато в чому значно простіше, ніж зробити це для мого дебюту — збірки «Паперовий звіринець та інші оповідання»2. Зник тиск необхідності «презентувати». Замість того щоб турбуватися, які саме оповідання сформують «найліпшу» збірку для уявних читачів, я вирішив зупинитися на тих, які найбільше задовольняють мене самого. Мій редактор, Джо Монті, став безцінним помічником у цьому процесі й зумів досягти результату — скомпонувати зміст цієї збірки, — який сам по собі містить метанаратив, до того непомітний і мені.

Бажаю вам знайти тут оповідання, яке змусить вас почуватися як удома.

1. Чи ні (лат.). — Тут і далі — прим. пер., якщо не зазначено інше.

2. Паперовий звіринець та інші оповідання / Кен Лю; пер. Є. Шириноса. — К.: Форс Україна, 2020. — 528 с. — Прим. ред.

Примарні дні

3.

НОВА ПАСИФІКА, 2313 РІК

Пані Корон вказала на проєкційну дошку, на якій висвітлився набраний нею код.

— Зобразімо граф викликів^1 для цієї класичної функції LISP^2, яка рекурсивно обчислює n-не число Фібоначчі.

Óна помітила, як Вчителька розвернулася. Пані Корон не носила шолома й була вдягнута в сукню, що відкривала поглядам учнів шкіру її рук та ніг, чим, на її думку, вона привчала дітей до природної краси. Розумом Óна тямила: холодне повітря в класі настільки сильно виморожене, що вона чи будь-який інший учень дістане гіпотермію навіть при недовгому контакті з ним, проте такі умови ідеально підходять для Вчителів. Але вона не могла стримати дрижаки, спостерігаючи цю картину. Герметичний скафандр із підігрівом шкрябав по Óниній лусці, відгукуючись гулкою луною в шоломі.

Пані Корон вела далі:

— Рекурсивна функція працює за принципом матрьошки. Щоб вирішити складніше завдання, рекурсивна функція вимагає спочатку впоратися з менш складною версією того ж завдання.

Óна хотіла б мати можливість звернутися до меншої версії самої себе, щоб вирішити власні проблеми. Вона уявила, що всередину неї вкладена Слухняна Óна, якій було до вподоби складати схеми та діаграми класичними комп’ютерними мовами й вивчати просодію^3 архаїчної англійської. Це дозволило б їй зосередитися на таємничій цивілізації давно померлих корінних мешканців планети Нова Пасифіка.

— Який узагалі сенс вивчати мертві комп’ютерні мови? — спитала Óна.

Голови решти дітей у класі синхронно повернулися до неї — вони не зводили з неї очей, хоча золотий блиск луски на їхніх обличчях засліплював навіть крізь подвійне скло шоломів — їхніх і Óни.

Óна вилаялася про себе. Вочевидь, замість Слухняної Óни вона якимось дивом викликала Óну-горланя, яка завжди накликала біду.

Óна завважила, що оголене обличчя пані Корон сьогодні особливо старанно підведене, але її нафарбовані яскраво-червоним губи майже зникли, перетворившись на тонку лінію, коли вона силувалася зберегти усмішку на обличчі.

— Ми вивчаємо класичні мови, щоб опанувати спосіб мислення древніх, — відповіла пані Корон. — Ви маєте знати, звідки походите.

Те, як вона промовила «ви», дало Óні підстави вважати, що вона мала на увазі не лише конкретно її, а й решту дітей колонії Нова Пасифіка. Завдяки лускатій шкірі, термостійким органам і судинам, шестикамерним легеням — усі поліпшення скопійовані з місцевої фауни — дитячі тіла отримали чужорідну біохімію, щоб мати змогу дихати повітрям за межами Купола й виживати на цій розпеченій, отруйній планеті.

Óна розуміла, що їй ліпше помовчати, але — подібно до того, як рекурсивні виклики на схемі пані Корон мали повернути стек викликів, — вона не зуміла стримати Óну-горланя.

— Я знаю, звідки походжу: мене розробили на комп’ютері, проростили в чані, вирощували в скляному розпліднику, в який закачували повітря ззовні.

Голос пані Корон пом’якшав:

— О, Óна, я не… це мала на увазі. Нова Пасифіка розташована далеко від рідних світів, і вони не відправлять рятувального корабля, оскільки не знають, що ми вижили в червоточині й застрягли тут, на іншому боці галактики. Ви ніколи не побачите прекрасних плавучих островів Тай-Вінна, відомих естакад Пеле, елегантних міст-дерев Поллена чи жвавих інформаційних лабіринтів Тайрона — ви відрізані від власної спадщини й решти людства.

Згадка в мільйонний раз цих пожованих легенд про дива, яких вона була позбавлена, змусила луску на спині Они настовбурчитися. Вона ненавиділа поблажливе ставлення.

Однак пані Корон вела далі:

— Але коли опануєте LISP достатньо, щоб читати початковий код мови, якою користувалися перші автоконструктори Землі; коли добре володітимете архаїчною англійською, щоб зрозуміти сутність Декларації нового явного призначення^4; коли вивчите звичаї й культуру, щоб оцінити всі зібрані в Бібліотеці голограми та модулі пам’яті, — лише тоді вам відкриються блиск і витонченість давніх, нашої раси.

— Але ми не люди! Ви створили нас за образом та подобою рослин і тварин, що мешкають тут. Загиблі інопланетяни більше схожі на нас, ніж на вас!

Пані Корон вирячилася на Óну, й та зрозуміла, що дала вчительці під дих правдою, яку пані Корон не бажала визнавати навіть наодинці із собою. В очах Вчительки діти ніколи не досягнуть того рівня, щоб називатися справжніми людьми, хоча вони й були майбутнім людства на цій негостинній планеті.

Пані Корон глибоко вдихнула й продовжила, ніби нічого такого не сталося: — Сьогодні — День пам’яті, і я впевнена, що ви вразите всіх Вчителів своїми презентаціями. Але спершу закінчимо урок. Для обчислення n-го члена рекурсивна функція вимагає обчислення (n–1)-го члена і (n–2)-го члена, щоб їх можна було додати разом, щоразу опускаючись нижче в послідовності, вирішуючи попередні версії тієї самої проблеми… Минуле, — вела далі пані Корон, — таким чином поступово накопичується за допомогою рекурсії, стаючи майбутнім.

Пролунав дзвоник, нарешті завершуючи урок.

•

Незважаючи на те що так їм лишалося менше часу на їду, Óна з друзями завжди відправлялися на тривалу прогулянку, щоб пообідати за межами Купола. Їсти всередині означало або вичавлювати пасту з тюбиків через заслінку шолома, або ж повертатися до клаустрофобних цистерн у гуртожитку.

— Що ти збираєшся робити? — спитав Джейсон, відкушуючи стільниковий фрукт — отруйний для Вчителів, який, утім, був улюбленими ласощами дітей. Він обклеїв увесь свій костюм білими керамічними плиточками, щоб надати йому схожості зі старовинним скафандром. Поруч із ним стояв прапор — зірково-смугастий стяг Американської імперії (чи то вона звалася Американська республіка?) — його артефакт, що давав Джейсону можливість сьогодні ввечері на Асамблеї пам’яті розповісти байку про Ніла Армстронґа — людину, яка гуляла поверхнею Місяця. — Ти ж не маєш вбрання.

— Не знаю, — відповіла Óна, відкручуючи шолом і знімаючи костюм. Вона глибоко вдихнула тепле, свіже повітря, що не містило хімічного запаху рециркуляційних фільтрів. — І мені байдуже.

Усі присутні на Асамблеї пам’яті мусили бути у відповідному вбранні. Два тижні тому Óні видали призначений для неї артефакт: маленький плаский металевий брусок із шорсткою поверхнею розміром із її долоню, який за формою нагадував іграшкову лопатку. Брусок був темно-зеленого кольору й мав коротке, товсте руків’я та роздвоєне лезо. Він виявився важчим, ніж можна було припустити з вигляду. Це була сімейна реліквія пані Корон.

— Але ці артефакти й історії так багато для них значать, — відповіла Талія. — Вони дуже розсердяться, бо ти не провела дослідження. — У неї на шоломі була наклеєна біла фата — її артефакт, — а поверх костюма натягнута біла мереживна сукня для імітації класичної весільної церемонії з Далом, який перефарбував свій костюм у чорне, щоб скидатися на нареченого — його він бачив на старих голограмах.

— Звідки ми знаємо, що всі їхні оповідки — не суцільні брехні? Ми ніколи туди не потрапимо.

Óна поклала маленьку лопатку посеред столу, де та почала всотувати сонячне тепло. Вона уявила, як пані Корон тягнеться за нею — дорогоцінною згадкою про світ, якого більше ніколи не побачить, — а потім скрикує, бо лопатка виявляється гарячою.

Ви маєте знати, звідки походите.

Вона радше скористалася б цією лопаткою, щоб відкопати минуле Нова Пасифіки, своєї планети, де вона почувалася вдома. Їй значно більше кортіло дізнатися про історію інопланетян, ніж заглибитися в минуле Вчителів.

— Вони чіпляються за власне минуле, немов прогнилий клейовий лишайник, — промовляючи це, Óна відчувала, як закипає від люті, — й цим змушують нас почуватися невдахами, унтерменшами, які ніколи не стануть врівень із ними. Але вони й години не виживуть отут!

Вона схопила лопатку й чимдуж пожбурила її в білодеревний ліс.

Джейсон і Талія не проронили й звуку. Після кількахвилинної ніякової мовчанки вони підвелися.

— Нам треба готуватися до Асамблеї, — пробурмотів Джейсон, і вони рушили всередину.

Óна ще трохи посиділа на самоті, мляво рахуючи човникокрилів, які стрімко проносилися над головою. Зітхнувши, вона також підвелася й пішла в ліс, щоби відшукати лопатку.

Правду кажучи, в такі яскраві, теплі осінні дні, як-от видався сьогодні, Óні не хотілося нічого, лише зостатися назовні, без костюма й шолома, гуляти білодеревними гаями, де шестигранні стовбури тягнуться до неба, а сріблясто-біле шестикутне листя, колишучись, перетворюється на дзеркальний полог і своїм шурхотом нагадує шепіт та сміх.

Вона спостерігала, як тріпотунці танцюють у повітрі, шалено б’ючи шістьма напівпрозорими, яскраво-блакитними крильцями й лишаючи візерунки в повітрі. Óна була певна, що цей танок — свого роду мова. Купол був зведений на місці старовинного чужинницького міста, й там-сям ліс розрізали пагорби — купи кутастих уламків, залишених первісними мешканцями цієї планети, які згинули без сліду за тисячоліття до прибуття корабля колоністів. Чужорідні руїни не транслювали нічого, крім примарної тиші.

Вони ніколи особливо й не старалися, — подумала Óна. Вчителі ніколи не виявляли особливого інтересу до інопланетян, бо були занадто зайняті спробами втиснути в дитячі голови все про стару Землю.

Вона відчула, як обличчям й усім тілом розливається сонячне тепло і її білі лусочки вибухають веселкою. Післяобіднє сонце було достатньо гарячим, щоб скип’ятити воду там, де білі дерева не затінювали ґрунту, тож у лісі клубочилася пара. Хоч Óна й не надто далеко пожбурила лопатку, відшукати її серед густої рослинності виявилося непросто. Вона повільно ступала, обдумуючи кожен крок, оглядаючи кожен випнутий корінь, перевернутий камінь і всі прадавні завали. Вона сподівалася, що лопатка вціліла.

Онде.

Óна поквапилася. Лопатка лежала збоку від завалів, вгніздившись на кущі мішур-трави, яка замортизувала падіння. З-під лопатки витікала, пінячись, пара, ніби та плавала в струмені, що розтікався навсібіч. Óна нахилилася ближче.

Пара сочилася абсолютно незвіданим ароматом. Піна знімала часточки зеленої патини, що вкривала лопатку, відкриваючи золотистий блиск металу під нею. Раптом у Óни з’явилася здогадка, що це може бути дуже давня річ і ледь чи не якесь ритуальне приладдя — пригадувалися якісь смутні уривки занять зі Звичаїв та культури, де розповідали історії про примар.

Їй уперше стало цікаво, чи уявляли колишні власники коли-небудь, що лопатка опиниться за мільярди мільярдів миль від дому, на верхівці інопланетної гробниці, в руках дівчини на кшталт Óни, яку заледве можна вважати людиною.

Зачарована ароматом, вона потягнулася до лопатки, зробила глибокий вдих і знепритомніла.

2.

ІСТ-НОРБЕРІ, КОННЕКТИКУТ, 1989 РІК

На гелловінську вечірку Фред Хо вирішив піти в образі Рональда Рейґана.

Здебільшого тому, що саме цю маску продавали в магазині «Все за один долар». Також у цьому випадку він міг вбратися в батьків костюм, який той надягнув лише раз на відкриття ресторану. Він не хотів вступати з батьками в полеміку щодо грошей. Сам факт відвідування вечірки вже був неабияким шоком для них.

Крім того, штани мали глибокі кишені, в яких було зручно ховати подарунок батька. Тепло від стегна через тонку тканину нагрівало важкий, маленький і кутастий античний бронзовий жетон у формі лопатки. Він подумав, що Керрі може сподобатися використовувати жетон як прес-пап’є, або для декорування вікон, або ж навіть пустити в діло отвір руків’я як тримач для парфумів. Вона часто пахла сандаловим деревом і пачулями.

Забравши Фреда коло будинку, вона привітно махнула рукою його батькам, які розгублено й насторожено стовбичили коло дверей, не дочекавшись такого самого жесту у відповідь.

— Ти маєш чудовий вигляд, — промовила Керрі. Її маска лежала на панелі приладів.

Він відчув полегшення від того, що їй сподобалося його вбрання. Навіть більше ніж сподобалося. Вона вбралася як Ненсі Рейґан.

Він засміявся й спробував підібрати якусь підхожу фразу у відповідь. Але коли його вибір зрештою зупинився на «Ти чарівна», вони вже проминули квартал, тож говорити щось таке, здавалося, вже було запізно. Тому він просто сказав:

— Дякую, що запросила мене на танці.

Критий спортивний манеж прикрасили гірляндами з помаранчевими вимпелами, пластиковими кажанами й паперовими гарбузами. Вони надягли маски й увійшли всередину. Протанцювали під Straight Up Поли Абдул, Like a Prayer Мадонни — ну, танцювала насправді Керрі, а Фред здебільшого намагався не пасти задніх.

Хоча Фред рухався так само незграбно, як і завжди, наявність масок якимось чином дала змогу не перейматися через відсутність у нього найважливішої для виживання в американській середній школі навички — вміння вливатися в колектив.

Незабаром вони спітніли під гумовими масками. Керрі осушила кілька келихів нудотно-солодкого пуншу, але Фред, який вирішив зостатися в масці, лише похитав головою. Коли ж зазвучала I’ll Be Loving You (Forever) Джордана Найта, вони вже збиралися полишити цей темний спортзал.

Вуличний паркінґ переповнювали привиди, супермени, прибульці, відьми й принцеси. Вони махали президентському подружжю, яке ґречно відповідало на привітання. Фред так і не зняв маски й навмисно сповільнив крок, насолоджуючись вечірнім вітерцем.

— Хотілося б, щоб Гелловін був щодня, — промовив він.

— Чому? — спитала вона.

Ніхто не знає, ким я є, — хотів сказати він. — Ніхто не витріщається на мене.

Але натомість сказав інше:

— Приємно вбрати костюм, — він говорив повільно й підбирав слова, тож зауважив, що начебто говорить без акценту.

Вона кивнула, ніби збагнула. Вони сіли в машину.

До приїзду Фреда в середній школі Іст-Норбері не було учнів, чиєю рідною мовою була не англійська, або ж тих, хто міг виявитися нелегальним іммігрантом. Тутешній люд був переважно доброзичливим, але тисячі смішків, шептань, непомітних жестів, кожен із яких поодинці здавався безневинним, у сумі давали зрозуміти, що ти не належиш до місцевих.

— Ти нервуєшся через зустріч із моїми батьками? — спитала Керрі.

— Ні, — збрехав він.

— Моя мама буде дуже рада тебе бачити.

Вони прибули до білого маєтку, що височів за бездоганно підстриженою галявиною.

На поштовій скриньці біля початку під’їзної доріжки виднівся напис «Вінни».

— Це твій будинок, — вимовив він.

— Та ти читати вмієш! — піддражнила вона й припаркувалася.

Ідучи під’їзною доріжкою, Фред вловив у повітрі запах моря й почув, як десь неподалік хвилі накочуються на берег. На сходах перед будинком стояв простий і елегантний ліхтар-гарбуз.

Будинок як із казки, — подумав Фред. — Американський замок.

•

— Мені чимось вам допомогти? — спитав Фред, стоячи біля кухонного одвірка.

Місіс Вінн («Називай мене Кеммі») метушилася між кухонним столом, на якому різалося / перемішувалося / перекладалося, й плитою. Вона на ходу посміхнулася Фреду у відповідь, перш ніж повернутися до справ.

— Не переймайся через це. Іди, розмовляй із моїм чоловіком та Керрі.

— Я дійсно можу допомогти, — сказав він. — Я добре вправляюся на кухні. Моя родина тримає ресторан.

— О так, я знаю. Керрі розповідала, що ваша свинина му-шу просто чудова. — Вона зупинилася, поглянула на Фреда й посміхнулася ще ширше. — Ти так добре говориш англійською!

Фред ніколи не міг збагнути, чому люди вважають за потрібне це відмічати. Вони постійно настільки цьому дивувалися, що він ніколи не міг підібрати вдалу відповідь.

— Дякую.

— Ти насправді дуже гарно розмовляєш. Можеш іти. У мене все під контролем.

Він зробив крок назад до вітальні, відчуваючи бажання залишитися в цьому теплому, майже рідному, розжареному повітрі кухні.

•

— Жахливі події, — промовив містер Вінн. — Ті відважні студенти на площі Тяньаньмень. Герої.

Фред кивнув.

— Твої батьки, — продовжував містер Вінн, — вони ж із дисидентів?

Фред завагався. Він пригадав, як батько читав китайську газету, яку вони отримували безкоштовно з бостонського Чайнатауну, — в ній були розміщені фотографії натовпів протестантів у Пекіні.

— Дурні діти, — вимовив батько з розчервонілим від презирства обличчям. — Тринькають батьківські гроші для картинки заворушень назовні, як ті хунвейбіни, лишень аби попозувати для камер іноземців, замість того щоб учитися. Чого вони прагнуть досягнути? Усі розпещені, як один, бо прочитали забагато американських книжок.

Потім, повернувшись до Фреда, погрозливо помахав кулаком:

— Якщо ти коли-небудь наважишся утнути щось подібне, я відлупцюю тебе так, що ти не відрізниш дупи від голови.

— Так, — відповів Фред. — Саме тому ми тут.

Містер Вінн задоволено кивнув:

— Це ж велика країна, згоден?

Правду кажучи, він ніколи по-справжньому не розумів, чому одного дня батьки розбудили його серед ночі; нащо сіли спочатку в човен, потім — у вантажівку, далі — в автобус, а зрештою — на великий корабель; чому стільки днів пливли в темряві по морю в хитавицю, через що його нудило; чому, після того як зійшли на берег, ховалися в задній частині фургона, аж поки не опинилися на брудних вулицях Чайнатауну в Нью-Йорку, де якісь чоловіки грізно розмовляли з батьком, тоді як він лише кивав головою у відповідь; чому батько сказав йому, що тепер усі вони мають інші — різні — імена й більше не родичі й відтепер не повинні розмовляти з некитайцями й поліцією; чому вони роками жили в підвалі ресторану, де працювали, й вели нескінченні розмови про те, як заощадити гроші, щоб віддати борги тим грізним чоловікам, а потім розбагатіти; чому вони знову переїхали, тепер до Іст-Норбері, цього маленького містечка на узбережжі Нової Англії, де, як сказав батько, нема інших китайських ресторанів, а американці досить простакуваті, щоб не розуміти, що він не дуже годящий кухар.

— Так, велика країна, сер, — відповів Фред.

— І ти зараз тримаєш лице видатної людини, — сказав містер Вінн, вказуючи на його маску. — Справжнього борця за свободу.

Після того червневого тижня^5 батько щовечора розмовляв по телефону, шепочучи в слухавку, аж до пізньої ночі. І раптом повідомив йому з матір’ю, що відтепер вони мають запам’ятати нову історію власного життя: вони мали зв’язки з тими студентами, які загинули на площі Тяньаньмень, мали ті самі переконання й щиро були віддані «ідеям демократії». Часто згадувалося слово «притулок», і вони мали підготуватися до співбесіди наступного місяця з якимось американським чиновником у Нью-Йорку, щоб легалізуватися в цій країні.

— Тоді ми зможемо лишитися тут і заробити багато грошей, — задоволено промовив батько.

Подзвонили у двері. Керрі підвелася, взявши миску цукерок.

— Керрі завжди була авантюристкою, — сказав містер Вінн. Стишивши голос, продовжив: — Вона любить усе нове. Це природно — бунтувати в її віці.

Фред кивнув, не розуміючи, про що ідеться.

Обличчя містера Вінна враз втратило приязний вираз, наче він зняв маску.

— Вона просто проходить зараз цей етап, ти ж розумієш. Ти частина, — він незрозуміло махнув рукою, — того… чим вона допікає мені.

— Це все несерйозно, — додав він. Але вираз його обличчя лишався дуже серйозним.

Фред промовчав.

— Я просто не хочу непорозумінь, — продовжив містер Вінн. — Люди зазвичай обирають собі подібних, і я певен, що ти з цим погодишся.

Почулося, як за дверима ахнула Керрі, вдаючи, що злякалася костюмованих здирників, і похвалила їхнє вбрання.

— Не дай себе обдурити щодо її намірів.

Керрі повернулася від вхідних дверей.

— Чому так тихо? — спитала вона. — Про що ви удвох розмовляли?

— Розпитував про сім’ю Фреда, — відповів містер Вінн знову з дружнім і усміхненим виразом обличчя. — Вони з числа дисидентів, ти знала про це? Дуже відважні люди.

Фред підвівся, тримаючи руку в кишені, затиснувши пальцями маленьку бронзову лопатку. Він уявляв, як пожбурить її в обличчя містера Вінна, що мало певну схожість із батьковим.

Але натомість вимовив:

— Вибачайте. Я не розумів, що вже так пізно. Мені треба йти.

1.

ГОНКОНГ, 1905 РІК

— Цзюй-цзуне! — батько знову кликав Вільяма. Він голосно кричав, бо їхня сусідка марно намагалася заспокоїти дитину, яка страждала від кольок.

Чому всі в Гонконзі мусять горлопанити? Зараз уже перше десятиліття ХХ століття, а всі досі поводяться так, ніби живуть у селі.

— Я — Вільям, — пробурмотів він. Незважаючи на те що батько оплатив його дорогу освіту в Англії, старий усе одно відмовлявся називати сина на англійський лад, іменем, на яке той відзивався вже більше десяти років.

Вільям спробував зосередитися на книзі, що лежала перед ним, на словах християнського містика ХIV століття:

Бо ти привів мене своїми запитаннями в ту саму темряву й до тієї самої хмари невідання, якою, на мою думку, ти був сам усередині себе.

— Цзюй-цзуне!

Він заткнув вуха пальцями.

Адже про всіх інших істот і створінь — так, і створінь самого Бога — нехай людина через милість отримає повноту пізнання й зможе добре знати їх; бо ж про самого Бога людина й помислити не може.

Ця книга — «Хмара невідання» — прощальний подарунок Вірджинії, яка, без сумніву, була найбільш сяючим Його творінням і про яку Вільям прагнув «отримати повноту пізнання».

— Тепер, коли повертаєшся до містичного Сходу, — сказала вона, передаючи йому книгу, — нехай тебе веде думка містиків Заходу.

— Гонконг не такий, — відповів Вільям, незадоволений тим, що вона, здавалося, вважала його звичайнісіньким китайцем, хоча… він ним і був. — Це частина Британської імперії. Це цивілізоване місто. — Він забрав у неї книгу, ледь-ледь доторкнувшись до її пальців. — Я повернуся за рік.

Вона винагородила його відкритою й сяючою усмішкою, яка більше, ніж його високі оцінки й похвали вчителів, дозволила почуватися справжнім англійцем.

І тому облишив би я все те, про що маю змогу помислити, й обрав би для любові своєї те, про що не здатен подумати. Задля чого: Його можна любити, але не міркувати про Нього. Нехай любов’ю можна віднайти Його й утримати; але ніколи пізнанням.

— Цзюй-цзуне! Та що з тобою?

Батько стояв у дверях із розпашілим від натуги обличчям, бо йому довелося видиратися сходами в кімнату Вільяма на горищі.

Вільям витягнув пальці з вух.

— Ти маєш допомогти мені з підготовкою до Юланя^6.

Після солодкого звучання середньоанглійської в його голові кантонський говір батька заскреготів у вухах, як передзвін тарілок і литавр у Ю Ке — рідній «народній опері», що не заслуговувала на це найменування, бо була лише варварською тінню справжніх оперних постановок, які він відвідував у Лондоні.

— Я зайнятий, — відказав Вільям.

Батько перевів погляд із його обличчя на книгу, а потім назад.

— Це видатна книга, — промовив Вільям, уникаючи батькового погляду.

— Привиди розгулюватимуть сьогодні увечері. — Батько потоптався на місці. — Зробімо все можливе, щоб духам наших предків не було соромно, й спробуймо надати прихисток безпритульним привидам.

Перейти від читання Дарвіна, Ньютона й Сміта до такого, до умиротворення духів. В Англії люди міркують над можливістю пізнання всіх законів природи, існування кінця науки, але тут, під батьківським дахом, усе ще панувало Середньовіччя. Він легко міг уявити вираз обличчя Вірджинії.

Він не мав нічого спільного з батьком, який із таким же успіхом міг виявитися інопланетянином.

— Я не питаю, чи ти можеш, — відрізав батько. Його голос міцнішав, подібно до того, як актори кантонської опери закінчували сценку.

Раціональність задихається в міазмах забобонів у колоніях. Його рішучість повернутися до Англії ніколи не була сильнішою, ніж зараз.

•

— Навіщо це дідові? — спитав Вільям, критичним поглядом оглядаючи паперову модель трициліндрової безкінної карети Arrol-Johnston.

— Усі цінують речі, які роблять твоє життя комфортнішим, — відказав батько.

Вільям похитав головою, але продовжував приклеювати до моделі авто фари із жовтого паперу, що мали імітувати латунь.

Поруч із ним поверхню стола вкривали інші жертвоприношення, які згорять цієї ночі: паперова модель будинку в західному стилі, паперові костюми, модельне взуття під сукню, стоси «грошей підземного світу» й купи «золотих зливків».

Він не зміг втриматися, щоб не прокоментувати:

— У діда з прадідом зовсім погано із зором, якщо вони плутають це зі справжніми речами.

Батько не клюнув на приманку, тож далі вони працювали мовчки.

Щоб зробити нудний ритуал більш стерпним, Вільям уявив, що полірує справжнє авто, перед тим як відправитися з Вірджинією на прогулянку на природу…

— Цзюй-цзуне, ти не міг би принести з підвалу стіл сандалового дерева? Додамо пишноти у свято для привидів. Нам не треба більше сперечатися в такий день.

Благальна інтонація батькового голосу здивувала Вільяма. Він раптом помітив, наскільки зігнулася його спина.

Спогади вигулькнули самі по собі: він, іще малий, сидить на батькових плечах, які міцно роздаються вшир і здіймаються, немов гора.

— Вище, вище! — кричить він.

І батько підіймає його над головою, щоб малий опинився над бурлінням юрми й зміг роздивитися захопливе вбрання й прекрасний макіяж народної оперної трупи, що виступає на святі Юлань.

Руки батька були дуже міцними й тримали його в повітрі надзвичайно довго.

— Звісно, Аа-баа, — відповідає Вільям, підіймається й іде в задню частину будинку, де розташований склад.

На складі було темно, сухо й прохолодно. Тут його батько зберігає антикваріат, який реставрує на замовлення, а також власну колекцію. Грубі дерев’яні полиці й закапелки забиті бронзовими ритуальними посудинами часів династії Чжоу^7, різьбленням по нефриту часів династії Хань^8, статуетками з поховань часів династії Тан^9, порцеляною часів династії Мін^10 та іншими виробами, які Вільям не міг упізнати.

Він обережно рухався вузькими проходами, нетерпляче шукаючи потрібну річ.

Може, в тому закутку?

Косий промінь світла, що линув крізь заклеєне папером віконце, освітлював невеличкий верстак. За ним, упритул до стіни, стояв обідній стіл сандалового дерева.

Коли він перехилився, аби взяти стіл, то побачив на верстаку таке, що зупинило його рух.

Там лежали дві однакові на вигляд бубі — старовинні бронзові монети. Вони формою нагадували лопатку й були десь розміром із долоню. І хоча він не надто добре знався на антикваріаті, в дитинстві бачив достатньо бубі, аби знати, що така форма характерна для часів династії Чжоу або навіть раніше. Давньокитайські правителі відливали монети такої форми, щоб продемонструвати повагу до землі. Копання землі було запорукою майбутнього, а також вдячністю до минулого.

Вільям знав, що, враховуючи великий розмір цих бубі, вони мали бути дуже вартісними. А мати пару однакових — це взагалі дивина.

Зацікавлений, він придивився до монет, які вкривала темно-зелена патина. Щось було не так. Він перевернув ту, що лежала зліва: вона заблищала яскраво-жовтим, майже як золота.

Поруч із монетами стояла маленька тарілка, в якій лежало трохи темно-синього порошку й пензель. Вільям понюхав порошок — мідь.

Він знав, що тільки щойно відлита бронза може сяяти так яскраво жовтим кольором.

Він спробував відігнати такі думки. Його батько все життя був шанованою людиною й заробляв чесно. Непристойно було синові думати таке про батька.

Але він узяв пару бубі й поклав до кишені. Його вчителі-англійці навчили ставити запитання, шукати правду, незважаючи на наслідки.

Тож він напівпотягнув, напівпоніс стіл до передньої зали.

•

— Ось тепер це вже схоже на справжній фестиваль, — сказав батько, ставлячи останню тарілку з вегетаріанською качкою на стіл. Він був заставлений тарілками з фруктами й фальшивими м’ясними наїдками усіх видів. Навколо столу було розставлено вісім стільців, куди могли сісти привиди предків родини Хо.

Несправжня курка, вегетаріанська качка, будинки з пап’є-маше, фальшиві гроші…

— Можливо, підемо пізніше подивитися вуличні оперні вистави, — сказав батько, не звертаючи уваги на настрій Вільяма. — Як тоді, коли ти був маленьким.

Підробна бронза…

Він дістав із кишені дві бубі й поклав їх на стіл, блискучою стороною недоробленої монети догори.

Батько глянув на них, спинився на секунду, а потім повів далі, наче нічого не сталося:

— Ти не хочеш запалити палички з пахощами?

Вільям нічого не відповів, підбираючи слова, щоб сформулювати запитання.

Батько поклав бубі поряд одну з іншою й перевернув. На поверхнях монет було вирізано по затягнутому патиною ієрогліфу.

— Вигляд ієрогліфів за часів династії Чжоу трохи відрізнявся від пізніших, — сказав батько так, ніби Вільям іще був дитиною, яку тільки-но навчають читати-писати. — Тож колекціонери більш пізніх часів почасту вирізали на речах власні інтерпретації ієрогліфів. Як і патина, ці інтерпретації з плином часу також накопичувалися на предметах шарами.

宇 字

— Ти коли-небудь відзначав, наскільки ієрогліф цзюй, що позначає Всесвіт і також є першим у твоєму імені, схожий на ієрогліф цзи, що позначає письмо?

Вільям похитав головою, навіть не вслухаючись.

Уся культура базується на лицемірстві, фальшуванні, виготовленні підробок того, що неможливо отримати.

— Бачиш, які прямі лінії в Усесвіті? Але щоб зрозуміти його за допомогою інтелекту, перетворити на мову, потрібен перелом, різкий поворот. Світ від Слова відрізняє додаткова крива. Коли ти роздивляєшся ці ієрогліфи, то пригадуєш історію артефактів, погоджуєшся з тисячолітніми думками наших предків. У цьому і є глибинна мудрість нашого народу, й жодна латиниця ніколи не відкриє нашої правди так само глибоко, як ієрогліфи.

Вільям уже не витримав:

— Ти — лицемір! Фальшивомонетник!

Він мовчав, чекаючи, що батько заперечить звинувачення чи хоч якось пояснить усе.

За деякий час батько заговорив, не дивлячись на нього:

— Перші привиди прийшли до мене кілька років тому.

Він використав слово ґуайлу на позначення іноземців, що також має значення «привид»11.

— Вони принесли мені на реставрування старожитності, яких я раніше навіть не бачив. Я запитав у них: «Де ви це взяли?». І почув у відповідь: «О, придбали у французьких солдатів, які взяли їх як трофеї під час захоплення Пекіна й пограбування Імператорського палацу». Привиди пограбуваннями набувають право власності. Такі в них закони. Ці бронзові речі й кераміку, що передавалися нашими предками протягом сотень поколінь, забрали б від нас і використовували для прикрашання будинків грабіжників, які навіть не розуміли б, ким вони є. Я не міг цього дозволити. Тому я зробив копії предметів, які мав відреставрувати, й віддав ці копії привидам. Справжні артефакти я зберіг для цієї землі, для тебе й твоїх дітей. Я наніс різні знаки на оригінали й копії, щоб мати змогу розрізнити їх. Я розумію, що зроблене мною — ницість у твоїх очах, і мені соромно. Але любов змушує нас робити дивні речі.

Що є справжнім? — подумав він. — Світ чи Слово? Правда чи розуміння?

Їх перервав стукіт тростиною у вхідні двері.

— Можливо, клієнти, — вимовив батько.

— Відчиняйте! — крикнув хтось із-за дверей.

Вільям підійшов до дверей, відчинив їх і побачив добре вдягненого англійця за сорок у компанії двох міцних, неохайних чолов’яг, які нагадували робітників пристані.

— Як ся маєте? — спитав англієць. Не дочекавшись запрошення, він зробив упевнений крок усередину. Двоє інших відштовхнули Вільяма вбік, коли зайшли слідом.

— Містере Діксон, — почав його батько. — Який приємний сюрприз.

Від сильного батькового акценту при розмові англійською Вільяма аж пересмикнуло.

— О, запевняю вас, він не настільки приємний, як той, який ви мені піднесли, — відказав Діксон. Він засунув руку під пальто, дістав маленьку порцелянову статуетку й поставив її на стіл. — Я віддав вам це відремонтувати.

— Так я й зробив.

Обличчя Діксона осяяла посмішка.

— Моя донька дуже любить цей витвір. Мене справді тішить, як вона грається з цією античною статуеткою з поховання, немов із лялькою, — так вона її й зламала. Але після того як ви відремонтували цю статуетку, вона відмовилася гратися з нею, бо, за її словами, це не її лялечка. Тепер діти дуже вправно вирізняють брехню. І знань професора Осмера виявилося цілком достатньо, щоб підтвердити моє припущення.

Батько випростав спину, але промовчав.

Діксон зробив жест, і двоє його лакеїв миттю зсунули зі столу тарілки, блюда, миски, бубі, їжу, палички — все це какофонічно обрушилося на підлогу.

— То ви хочете, щоб ми продовжили пошуки? Чи ви готові зізнатися в поліцейському відділку?

Батькове лице не виражало нічого. Непроникний вираз обличчя, сказали б англійці. У школі Вільям дивився в дзеркало, поки не відучився тримати такий вираз обличчя, поки не перестав бути схожим на батька.

— Заждіть хвилинку, — Вільям вийшов наперед. — Ви не можете просто зайти в чийсь будинок і поводитися, немов банда головорізів поза законом.

— У тебе гарна англійська, — зазначив Діксон, змірюючи його поглядом згори вниз. — Майже нема акценту.

— Дякую, — відказав Вільям. Він намагався зберігати спокійний, виважений тон і таку саму поведінку. Напевно, тепер чоловік второпав, що має справу не зі звичайною місцевою родиною, а з молодим англійцем із належною поведінкою й високою мораллю. — Я навчався десять років у школі Джорджа Додсворта в Рамсґейті. Ви знали про це?

Діксон нічого не відповів, а лише посміхнувся, ніби роздивлявся танцюючу мавпу. Але Вільям вів далі:

— Я впевнений, що мій батько з радістю виплатить вам суму, яку ви озвучите. Нема потреби вдаватися до насильства. Ми можемо поводитися як джентльмени.

Діксон розсміявся — спочатку неголосно, а потім на всі легені. Його люди, спочатку збиті з пантелику, за деякий час приєдналися до нього.

— То ти думаєш, що, навчившись розмовляти англійською, перестав бути тим, ким ти є? Схоже, дійсно в розумі східняків є щось таке, що не дає змоги осягнути різницю між Заходом і Сходом. Я прийшов сюди не для перемовин із вами, а для того щоб відновити свої права — поняття, яке здається чужим для вашого складу мислення. Якщо ви не віддасте мені того, що моє по праву, ми розтрощимо все тут ущент.

Вільям відчув, як кров прилинула до обличчя, й він забажав, щоб м’язи обличчя розслабилися й не виказали його почуттів. Він глянув на батька, який стояв у іншому кутку кімнати, й раптом збагнув, що має скопіювати вираз його обличчя — маска спокою над безсилою люттю.

Поки вони розмовляли, батько тихцем заходив за спину Діксону. Тепер він глянув на Вільяма, й вони майже непомітно кивнули один одному.

І тому облишив би я все те, про що маю змогу помислити, й обрав би для любові своєї те, про що не здатен подумати.

Вільям стрибнув на Діксона, коли батько підкотився під ноги. Троє чоловіків упали на землю. У наступні моменти боротьби Вільям ніби спостерігав за собою звіддаля. Думкам не лишилося місця, але суміш любові й гніву затьмарювала його свідомість, доки Вільям не схаменувся, сидячи на розпластаному тілі Діксона й стискаючи в руці одну з бубі, готовий всадити лезо в голову англійця.

Двоє чоловіків, яких Діксон привів із собою, безпомічно дивилися на те, що відбувалося, завмерши на місці.

— У нас нема того, що ви шукаєте, — сказав Вільям, глибоко дихаючи. — А тепер забирайтеся геть із нашого будинку.

•

Вільям із батьком оглянули безлад, що залишили по собі Діксон зі своїми людьми.

— Дякую, — сказав батько.

— Гадаю, що привиди цього вечора отримали гарну виставу, — відповів Вільям.

— Я певен, що дід пишається тобою, — промовив батько. І тоді вперше в житті, наскільки Вільям пам’ятав, додав: — Цзюй-цзуне, і я пишаюся тобою.

Вільям не знав, чим є те, що він зараз відчуває, — любов’ю чи люттю, й коли він роздивлявся два ієрогліфи на перевернутих бубі, що валялися на землі, вони, здавалося, коливалися й зливалися в одне ціле, по мірі того як його очі застилало слізьми.

2.

ІСТ-НОРБЕРІ, КОННЕКТИКУТ, 1989 РІК

— Дякую, що запросила до себе додому, — сказав Фред. — Я сьогодні провів чудовий вечір. — Він говорив сухо й обережно тримався на віддалі від неї.

Хвилі затоки Лонґ-Айленд тихо накочували на пляж коло їхніх ніг.

— Ти дуже милий, — промовила Керрі. Вона пригорнулася до нього, й вітер, розметавши волосся дівчини, подарував Фредові квітковий аромат її шампуню, перемішаний із запахом моря, — немов обіцянку, змішану з тугою. Серце закалатало в грудях. Він відчув прилив ніжності, якого перелякався.

По той бік затоки сяяли яскраво-червоні вогні особняка Едлі, який цього тижня переобладнали на дім із привидами. Він уявив захоплений вереск дітей, які охоче вірили в байки, розказані батьками.

— Не переймайся надто через татові слова, — сказала вона.

Він завмер.

— Ти злишся, — додала Керрі.

— Що ти можеш про це знати? — спитав він. Вона справжня принцеса. Вона на своєму місці.

— Ти не можеш контролювати хід думок інших, — сказала вона. — Але ти завжди можеш для себе вирішити, хто ти є.

Він не відповів, намагаючись розібратися в причинах своєї люті.

— Я не така, як мій тато, — додала вона. — І ти — не твої батьки. Сім’я — це розказана тобі історія, але найважливішу історію розказуєш ти сам.

Він збагнув, що саме це йому подобається в Америці найбільше: цілковита віра в те, що сім’я не має значення, що минуле — це лише історія. І навіть історія, в основі якої лежить брехня, — вигадана з початку й до кінця — могла стати правдою, відправною точкою для реального життя.

Фред заліз у кишеню штанів і вийняв подарунок.

— Що це? — Вона непевно тримала в руці маленьку бронзову лопатку.

— Це антикварна річ, — відповів він. — Це монета у формі лопатки, яка була в обігу в Китаї у стародавні часи. Раніше вона належала моєму дідові, й він подарував її мені на щастя, коли ми виїздили з Китаю. Я сподівався, що вона тобі сподобається.

— Вона прекрасна.

Фред відчував, що мусить бути чесним до кінця.

— Дідусь розповідав, що мій прадід перешкодив іноземцям вивезти її з країни, а хунвейбіни ледь не знищили її під час Культурної революції. Але тато твердить, що це підробка, як і багато чого, що виготовляють у Китаї, тож вона не варта й шеляга. Бачиш ось цю позначку внизу? Батько каже, що вона новітня, а не з давніх часів. Але це єдине, що залишилося мені від діда. Він помер минулого року, й ми не змогли приїхати на похорон через… міграційні складнощі.

— Чи не ліпше буде, якщо вона залишиться в тебе?

— Я хочу, щоб вона належала тобі. Я завжди пам’ятатиму про неї, бо подарував її тобі — й це стане найліпшою згадкою й історією.

Фред нахилився й підняв один із гострих уламків каміння, що було розкидане пляжем. Тримаючи руку Керрі, в якій була затиснута монета у формі лопатки, він повільно почав видряпувати на патині поруч зі старовинним ієрогліфом їхні ініціали.

— Тепер тут і наш знак — це вже наша історія.

Керрі кивнула й урочисто поклала монету в кишеню куртки.

— Дякую. Це дуже мило.

Він уявив повернення додому, запитання від батька й занепокоєне мовчання матері, довгі робочі години в ресторані завтра, післязавтра й післяпіслязавтра, коледж — тепер уже реальна можливість, якщо він зможе показати документи на підтвердження легального статусу, — один день, коли він прокладе свій шлях через цей величезний континент, нині ще схований за темрявою невідання.

Але ще зарано. Фред озирнувся, намагаючись наважитися зробити щось видатне на згадку про цю ніч. Він зняв куртку, сорочку, скинув черевики й залишився голим — без маски та вбрання.

— Ходімо поплаваємо.

Вона розсміялася, не вірячи в щирість пропозиції.

Вода виявилася холодною, настільки холодною, що, зайшовши в неї, він почав задихатися, шкіру ніби обпекло вогнем. Він пірнув і вигулькнув на поверхню, стерши воду з обличчя.

Вона гукнула його, й він махнув у відповідь, а потім поплив у напрямку яскравих вогнів на іншому березі затоки.

Вода була посмугована відображенням червоних вогнів помістя Едлі впереміш із яскраво-блідим світлом Місяця. Коли він різкими рухами розсікав темно-синє море, медузи світилися на шкірі його рук, як сотні крихітних зірочок.

Її голос танув за спиною, коли він плив поміж зірок і смуг, відчуваючи фрактальний, двозначний, солоний присмак надії й осмислене пекуче бажання залишити минуле позаду.

3.

НОВА ПАСИФІКА, 2313 РІК

Óна прокинулася посеред жвавої вулиці. Світло було тьмяним, повітря похолоднішало, наче зараз були вже сутінки чи навіть світанок.

По обидва боки проносилися шестиколісні транспортні засоби у формі обтічних морських дротиків, розминаючись із нею на відстані лічених сантиметрів. Вона кинула всередину одного з транспортних засобів погляд, і побачене мало не змусило Óну скрикнути.

Голову істоти всередині транспорту радіально обрамляли дванадцять щупалець.

Óна озирнулася: товсті шестигранні вежі навколо неї тягнулися до неба щільними рядами, немов стовбури в білодеревному гаю. Ухиляючись від зіткнення зі швидкісними транспортними засобами, вона вибралася на узбіччя, яким прогулювалися інші дванадцятищупальцеві істоти, які, проте, не звертали на неї жодної уваги. Вони всі були зростом близько шести футів, але мали приземкувате тіло з мерехтливою шкірою, вкрите — Óна не була до кінця певна — хутром чи лускою.

Над головами, немов листя на вітру, тремтіли тканинні вивіски, вкриті чужинницькими позначками — окремі символи утворювали відтинки прямих ліній, які перетиналися під гострими й тупими кутами. Гомін натовпу, утворений незрозумілим клацанням, стогоном і щебетанням, зливався в легкий шелест, що, на її думку, було якоюсь мовою.

Істоти не звертали на Óну жодної уваги — іноді неслися прямо на неї, ніби вона була зіткана з чистого повітря. Вона почувалася примарою з оповідок деяких Вчителів, розказаних, коли вона була ще маленьким, невидимим створінням. Óна примружила очі й відшукала сонце на небі: воно здавалося тьмянішим і меншим, ніж зазвичай.

А далі все раптом почало змінюватися. Пішоходи на хідниках зупинилися, задерли голови й потягнулися щупальцями до сонця — на кінці кожного придатка було розташоване чорне очне яблуко. Рух на вулиці сповільнився, а потім і зовсім припинився. Пасажири транспортних засобів повиходили назовні, щоб влитися в натовп, який роздивлявся сонце. Усе довкола вуаллю оповила тиша.

Óна огледіла натовп, вихоплюючи розрізнені групи істот, які розпалися на окремі завмерлі сцени, що нагадували фотографії. Велика істота в захисній позі обвила передпліччями двох менших — їхні щупальця безгучно тремтіли. Двоє інших притулилися один до одного, переплівши щупальця й руки. Ще одна, непевно стоячи на ногах, обіперлася на будівлю, легенько постукуючи щупальцями об стіну й нагадуючи людину, яка надсилає повідомлення.

Сонце стало яскравішим, потім іще додало у світності. Істоти повідвертали обличчя від сонця, але щупальця від нового рівня світності й жару почали в’янути.

Вони повернулися, щоб поглянути на неї. Тисячі, мільйони очей зосередилися на Óні, ніби вона раптом стала видимою для них. Їхні щупальця прохально тягнулися до неї, привертаючи увагу.

Натовп розступився, і до неї рушила маленька істота, приблизно її розмірів. Óна, не знаючи, що робити, простягнула вперед відкриті долоні.

Маленька чужинка підійшла до неї, поклала щось у руку й зробила крок назад. Óна глянула вниз і відчула доторк важкої, старезної, шорсткої залізяки. Вона перевернула лопатку й побачила незрозумілу відмітину — ті самі гострі кути й гачки, які нагадували зображення на вивісках.

Думка шепотом увірвалася в її свідомість: Пам’ятай нас, та, хто дорожить минулим.

Сонце загорілося ще яскравіше, й коли Óна знову відчула прилив тепла, істоти розтанули в сліпучому світлі.

•

Óна сиділа під білим деревом, охопивши пальцями маленьку бронзову лопатку. Хмарки білої пари продовжували струменіти з горбків навколо, кожна, можливо, — ще одне крихітне віконце в загублений світ.

Бачене знову й знову проносилося в її голові. Інколи розуміння осяває вас не через роздуми, а приходить із серцебиттям, солодким і млосним болем у грудях.

Коли їхній світ гинув, у останні дні існування населення стародавньої Нова Пасифіки зосередило всю свою енергію на тому, щоб залишити по собі данину пам’яті, створивши меморіали про власну цивілізацію. Розуміючи, що їм не вижити за умови зростання температури сонця, вони вбудували власну шестигранну симетрію в усі види живих істот навколо себе, сподіваючись, що деякі з них виживуть і перетворяться на живий відгомін їхніх міст, цивілізації і їх самих. У руїнах вони заховали запис, відтворення якого активувалося при виявленні чогось рукотворного, старовинного, багатошарового, збереженого з огляду на високу цінність. Лише так вони отримали б достатні підстави сподіватися, що власник такої речі зможе збагнути важливість історії, поваги до минулого.

Óна подумала про дітей, розгублених і наляканих палаючим світом. Вона згадала закоханих, які розривалися між жалем і прийняттям, коли зовнішній світ руйнувався, знищуючи і їхній внутрішній світ. Вона пригадала цих істот, які всіма силами намагалися залишити сліди свого існування в цьому Всесвіті — хоча б кілька позначок на згадку про їхнє буття.

Повторення минулого формувало майбутнє, як шари патини.

Вона подумала про пані Корон та оголені обличчя інших Вчителів і вперше поглянула на їхню міміку в новому світлі. Не зарозумілість змушувала їх так дивитися на дітей, а страх. Вони опинилися в новому для них світі, де не мали змоги вижити, тож через це так затято трималися за своє минуле, бо знали, що поступляться місцем новій расі, жителям Нова Пасифіки, й існуватимуть далі лише в їхніх спогадах.

Батьки бояться бути забутими, лишитися незрозумілими власними дітьми.

Óна підняла невеличку бронзову лопатку й лизнула поверхню кінчиком язика. На смак вона виявилася гірко-солодкою, з ароматом давно згаслого ладану, жертвоприношень, слідами незліченної кількості життів. Поруч із давніми витравленими позначками, де пара зчистила патину, виднілася плямка, що обрисами нагадувала крихітну людину й виблискувала свіжою й чистою поверхнею — минулим, переплетеним із майбутнім.

Вона підвелася й відламала від білих дерев кілька гнучких гілочок. Обережно переплітаючи їх, вона зробила корону з дванадцятьма радіальними пагонами, які нагадували одночасно щупальця, волосся й оливкові віти. Тепер і вона мала свій костюм.

Це була лише коротка сцена, що промайнула крізь хмару невідання, лише кілька образів, які вона заледве зрозуміла. Можливо, вони були ідеалізованими, сентиментальними, старанно підібраними; але хіба там не було автентичності, непереборного зерна любові істот, чиє минуле важило? Вона покаже їм, що тепер усвідомлює: звернення до минулого є актом осмислення, створенням цільної картини Всесвіту.

Її власне тіло було амальгамою біологічної й технологічної спадщини двох видів, і факт її існування став апогеєм прагнень двох народів. Всередині неї було місце для Земної Óни та Óни з Нова Пасифіки, для Слухняної Óни та Óни-горланя, й для всіх поколінь, які жили до неї й тягнулися назад у Вічність.

Занурена в спогади, роблячи перші кроки на шляху до розуміння, Óна — дитя двох світів — почала пробиратися крізь ліс і пагорби назад до Купола. У її долоні лежала неочікувано важка лопатка.

1. У теорії побудови компіляторів — орієнтований граф, який відображає виклики між функціями в комп’ютерній програмі.

2. Мова програмування загального призначення з підтримкою парадигм функціонального та процедурного програмування.

3. Розділ фонетики, що вивчає просодичні елементи мовлення (мелодику, відносну силу вимови слів і їхніх частин, співвідношення відрізків мовлення за довготою, загальний темп мовлення, паузи, загальне темброве забарвлення тощо) і їх функціонування.

4. Відсилка до першої версії доктрини (Manifest Destiny), яка була популярною в середині ХІХ століття в США й виражала віру, що ця країна мала божественне призначення розширятися від Атлантичного узбережжя до Тихоокеанського, й відстоювала або виправдовувала інші види територіальної експансії.

5. Події на площі Тяньаньмень тривали з 15 квітня по 4 червня 1989 року.

6. Фестиваль голодних духів — традиційний китайський фестиваль і свято, протягом якого привиди й духи, в тому числі померлих предків, приходять із нижнього світу. На відміну від весняного свята Цінмін і осіннього свята Чунян, більш відомого як Свято подвійної дев’ятки, під час яких нині живі нащадки віддають належне своїм померлим предкам, у День Духів померлі, як вважається, відвідують живих.

7. 1046–256 рр. до н. е.

8. 206 р. до н. е. — 220 р. н. е.

9. 618–907 рр. н. е.

10. 1368–1644 рр. н. е.

11. 鬼佬 — варіант, притаманний кантонській мові, більш поширеного слова лаовай (老外) на позначення іноземців. Жаргонне значення — «диявол» на позначення чужинців-загарбників.

Демон Максвелла

ЛЮТИЙ 1943 РОКУ

Заява на отримання дозволу на від’їзд, Військовий Центр переселення біля озера Тьюле

Ім’я та прізвище: Такако Ямасіра

Запитання 27: Чи готові ви служити в лавах збройних сил Сполучених Штатів і виконувати бойові завдання будь-де, отримавши відповідний наказ?

Я не знаю, як відповісти на це запитання. Я жінка й не годжуся для участі в бойових діях.

Запитання 28: Ви готові присягнути на безумовну вірність Сполученим Штатам Америки й беззавітно захищати Сполучені Штати від будь-яких посягань із боку іноземних чи внутрішніх сил та відмовитися від будь-якого прояву вірності японському Імператору чи будь-якому іншому іноземному уряду, владі або організації?

Я не знаю, як відповісти на це запитання. Я народилася в Сіетлі, штат Вашингтон. Я ніколи не виказувала жодного прояву вірності японському Імператору, тож не маю від чого відмовлятися. Я присягну на безумовну вірність своїй країні, коли моя країна звільнить мене й мою сім’ю.

СЕРПЕНЬ 1943 РОКУ

Такако йшла дорогою, прямою, немов стріла, до скупчення адміністративних будівель. По обидва боки від неї були розташовані блоки акуратно розміщених приземкуватих бараків, розділених на шість кімнат, у кожній із яких мешкала окрема родина. На віддалі, в східному напрямку, її погляду відкривалися круглі колоноподібні обриси гори Абалоне. Вона уявила, який вигляд має впорядковане планування табору з вершини гори: схоже на гармонічну закономірність із замальовок древньої Нáри^1, які в дитинстві показував їй батько в книзі.

Оскільки вона надягла просте біле бавовняне плаття, вітерець міг у цю суху серпневу спеку північної Каліфорнії освіжити її. Але їй бракувало прохолодної вологості Сіетла, нескінченного дощу П’юджет-Саунда, сміху друзів й обрію, не замкненого між сторожовими вежами та парканами із колючого дроту.

Вона дісталася будівлі адміністрації табору. Назвавшись охоронцям, під їхнім супроводом рушила довгими коридорами, крізь великі кімнати, заставлені рядами гримких друкарських машинок і просякнуті прогірклим сигаретним димом, аж поки вони не дісталися маленького кабінету в задній частині будівлі. Вони зачинили за нею двері, приглушивши гомін розмов і звуки офісного приладдя.

Вона не здогадувалася, чому її викликали. Вона стояла, роздивляючись чоловіка в однострої, який, зручно відкинувшись, сидів за столом і цмулив сигарету. Електричний вентилятор за його спиною гнав дим у її бік.

•

Заступник директора витріщався на дівчину.

Вродливенька япошка, — думав він собі. — Майже достатньо вродлива, щоб примусити забути, хто вона така. — Він майже шкодував, що мусить її відпустити. Залишивши її тут, можна було б непогано розважитися.

— Ти — Такако Ямасіра, дівчина «ні-ні».

— Аж ніяк, — відповіла вона. — Я не відповіла «ні» на ті запитання. Я детально пояснила свої відповіді.

— Ти мала просто написати «так-так», якщо ти справді вірнопіддана громадянка.

— Я пояснила в заяві, чому ці запитання позбавлені сенсу.

Він жестом запропонував їй сісти в крісло, що стояло з іншого боку столу. Але випити не запропонував.

— Ви, япошки, вкрай невдячні, — відказав він. — Ми перемістили вас сюди заради вашого ж спокою, й усе, що ви робите, — лише скаржитеся, страйкуєте й поводитеся підозріло та вороже. — Він втупився поглядом у Такако, спонукаючи кинути йому виклик.

Але вона змовчала, бо пам’ятала страх і огиду в очах сусідів та однокласників.

За якусь мить він глибоко затягнувся сигаретою й продовжив:

— На відміну від твого народу, ми — не дикуни. Ми знаємо, що є хороші й погані япошки, але питання в тому, хто є хто. Тож ми трохи прочиняємо двері й ставимо кілька запитань. Хороші вистрибують зі штанів, а поганці лишаються на місці. Люди поводяться так, як підказує їм їхня натура, й лояльні з нелояльними можуть самі розсортуватися. А тоді ти мусиш піти, щоб загострити ці протиріччя.

Вона вже відкрила рот, але потім передумала. У світі цього чоловіка вона могла бути тільки «хорошою япошкою» чи «поганою япошкою». У ньому не було місця для Такако Ямасіра, вільної від будь-яких навішених ярликів.

— Ти відвідувала коледж? — змінив він тему.

— Так, вивчала фізику. Я навчалася в аспірантурі, коли… це все сталося.

Він присвиснув:

— Ніколи не чув про жінку-фізика, байдуже, япошку чи ні.

— Я була єдиною жінкою у своїй групі.

Він оцінив її поглядом, яким хтось інший оцінює циркову мавпу.

— Ти дуже пишаєшся своїм розумом. А підлі більше його цінують. Це пояснює твою позицію.

Вона спокійно дивилася на нього, нічого не кажучи у відповідь.

— Хай там як, здається, тобі випала нагода допомогти Америці й довести, що ти насправді вірна країні. Люди з Вашингтона зробили спеціальний запит щодо тебе. Якщо ти згодна, то можеш підписати ці документи, й вони розкажуть усе детальніше, коли завтра заберуть тебе звідси.

Вона заледве вірила власним вухам.

— Я можу залишити озеро Тьюле?

— Не надто радій. Ти не у відпустку їдеш.

Вона швидко пробігла очима стос паперів, що лежав перед нею. Шокована, підвела очі:

— У цих паперах вимагається, щоб я відмовилася від американського громадянства.

— Звісно. — Він виглядав здивованим. — Навряд чи ми зможемо вислати тебе назад до Японської імперії як громадянку Америки, чи не так?

Назад? Вона ніколи не була в Японії. Вона зростала в японському районі Сіетла, а потім одразу поїхала до коледжу в Каліфорнії. Усе, що вона знала в житті, — це комфорт крихітної частини Америки, а потім — ось це місце. Вона відчула запаморочення.

— Що, коли я відмовлюся?

— Тоді ти доведеш, що відмовляєшся допомогти зусиллям Америки у війні. І ми вчинимо з тобою й твоєю сім’єю відповідно.

— Я маю зректися Америки, щоб довести, що я патріотка. Хіба ви не бачите, наскільки це нерозсудливо?

Він знизав плечима.

— А моя родина?

— Твої батьки й брат лишаться тут під нашою опікою, — відповів він із посмішкою. — Це забезпечить твою націленість на виконання завдання.

•

Такако засудили як японську націоналістку, нісея^2, яка була ладна померти за Імператора й охоче відмовилася від американського громадянства. Американська влада, не бажаючи завдавати шкоди простій дівчині, внесла її до списку в’язнів, яких слід повернути в Японію в обмін на американських полонених, захоплених японцями в Гонконзі. Прояпонсько налаштовані інтерновані в таборі біля озера Тьюле вітали її батьків із відважною донькою, тоді як більшість мешканців табору дивилися на родину з жалем. Містер і місіс Ямасіро були розгублені. А її брат, теж хлопчик «ні-ні», який принципово відмовився відповідати на ці запитання, побився з іншими ув’язненими. Невдовзі сім’ю перевели до внутрішнього ізолятора, відокремивши від решти в’язнів «для їхньої ж безпеки».

Люди з Вашингтона пояснили Такако, що їй слід робити, щойно човен прибуде до Японії. Японці ставитимуться до неї підозріло й будуть нескінченно допитувати та перевіряти. Їй слід погоджуватися на будь-які пропозиції, аби лишень довести вірність і відданість Японській імперії. Щоб додати правдоподібності її історії, вони допустять розголос інформації, буцім її родину було страчено за підбурювання ув’язнених до бунту, який призвів до необхідності оголошення в таборі воєнного стану. Слід було примусити японців думати, що її більше нічого не пов’язує з Америкою. Вона мала користуватися будь-якою нагодою й усіма здібностями — при цьому чоловіки багатозначно зиркали на її гнучке тіло — задля отримання корисної інформації, зокрема про японські інженерні розробки.

— Чим більше ти зможеш роздобути для нас, — сказали вони їй, — тим спокійніше буде твоїй родині й безпечніше — країні.

•

Якість знання Такако японської мови, вивченої вдома й практикованої лише на ринках японського кварталу, була серйозно перевірена допитувачами з Кемпейтай^3. Вона знову й знову відповідала на одні й ті самі запитання:

За що ти ненавидиш американців?

Ти завжди відчувала відданість Японській імперії?

Що ти відчула, коли вперше почула звістку про перемогу в Перл-Гарбор?

Зрештою, її таки визнали лояльною підданою Імператора, гордою японкою, яка постраждала від рук американських дикунів. Знання англійської й отримана природнича освіта були визнані корисними навичками, тож її призначили перекладати англомовні матеріали для військових науковців. Їй здавалося, що Кемпейтай ще не зняв стеження за нею, але вона не була певна.

Пропагандистська команда відзняла її, вдягнену в білий лабораторний халат, за роботою в Токіо. Жінка-фізик, яка покинула Америку, щоб працювати для слави нації! Вона була символом Нової Японії. Вона дивилася в об’єктив камери зі скромною усмішкою, але професійно загримована. Не важливо, як саме танцює собака, — думала вона, — головне, що вона взагалі вміє танцювати.

Сатосі Акіба, вчений-фізик і офіцер Імператорської армії, був вражений її вродою. Він мав більше сорока років, був багатообіцяючим науковцем і навчався в Англії та Америці. Чи не погодиться вона, — нахилившись до неї, прошепотів він, — поїхати з ним на Окінаву, де він займається важливим проєктом, і допомогти йому? Сказавши це, він простягнув руку й прибрав пасмо волосся, яке затуляло її очі.

БЕРЕЗЕНЬ 1944 РОКУ

Весна на Окінаві, за тисячу миль від Токіо, була теплою, навіть спекотною. Тут було тихо, майже як у давні часи, порівняно з міською суєтою на островах Японського архіпелагу. Якщо не зважати на постійні трансляції й заклики докласти всіх зусиль для перемоги, війна видавалася чимось далеким і нереальним. Такако інколи навіть здавалося, що вона продовжує навчатися в аспірантурі.

Їй виділили окрему кімнату в комплексі, але вона лише зрідка лишалася там спати. Більшість ночей вона проводила разом із директором Акібою. Іноді він навіть писав листи дружині в Хіросіму, поки Такако робила йому масаж. Часто він волів поговорити з нею англійською «задля практики», перш ніж відправитися в ліжко. Її американські звички й освіта, здавалося, робили її ще бажанішою для нього.

Такако не розуміла, чим займається Загін 98. Акіба, як їй ввижалося, не довіряв їй повністю, бо ніколи не обговорював новин про війну чи своєї роботи. Він із обережністю підбирав для неї найбезневинніші завдання — ознайомлення й аналіз західних досліджень, які на позір мали обмежене практичне застосування, зокрема експериментів із газовою дифузією, розрахунків енергетичних рівнів атомів, конкуруючих теорій у психіатрії. Проте комплекс будівель був справді засекречений і ретельно охоронявся. Тут працювало понад п’ятдесят учених, а прилеглі фермерські господарства були зачищені, селяни ж — примусово вивезені.

Її американські куратори зв’язалися з нею через прислугу. Якщо їй здавалося, що вона отримала якусь важливу інформацію, то їй слід було викинути послання в сміття, попередньо загорнувши в жіночі прокладки. Служки виносили згорток за межі комплексу, запечатували в каністру й передавали сім’ї рибалок, які брали послання із собою у Філіппінське море й скидали біля означеного затонулого атолу. Американська субмарина пізніше забирала його.

Вона розмірковувала про довгу мандрівку цих згортків до Америки, про білу обгортку, перемазану її виділеннями, про пародію на Хіномару^4, яку ті люди неохоче, але дуже уважно вивчають. Вона мала визнати, що її куратори були вкрай кмітливими.

Одного дня Акіба перебував у дуже задумливому настрої. Він забажав відправитись на прогулянку лісом углиб острова й попросив Такако скласти йому компанію. Вони їхали, поки не закінчилася дорога, а потім заглибилися в лісові хащі. Такако насолоджувалася: від самого прибуття їй іще не дали жодного шансу дослідити острів.

Вони проминали гігантські мангрові дерева — їхні вертикальні пластинчаті корені нагадували природні версії японських ширм. Чули чі-чі окінавського дятла. Милувалися малайськими баньянами, чиї повітряні корені скручувалися й звисали, немов німфи, які спускаються з гілок. Такако, проходячи повз священні дерева, молилася про себе так, як навчила її мати, коли вона була маленькою.

За годину вони добрели до галявини серед лісу. На протилежному боці галявини виднілася темна паща печери, що опускалася нижче рівня поверхні землі. Потічок струмив всередину печери, розсипаючи своє дзюрчання луною від стін.

Такако відчула злобу, що накочувала з цієї печери. Здавалося, вона чула стогони, вереск, обвинувачення, які посилювалися з кожною секундою, на яку вона тут затримувалася. Вона відчула, як підгинаються її ноги. Не встигнувши зупинитися, вона опустилася на коліна, нахилилася вперед і доторкнулася руками й лобом до землі, заговоривши мовою, якою не користувалася так довго, що вона звучала дивно для неї самої:

— Munoo yuu iyuru mun. — «Говоріть незле про інших».

Звуки стихнули, й вона підвела очі, щоб побачити Акібу, який стояв поруч і дивився на неї з непроникним виразом обличчя.

— Прошу вибачення, — мовила вона й уклонилася. — Мої бабуся й мати розмовляли зі мною учінаагучі^5, коли я була ще малою.

Вона пам’ятала шкільні розповіді матері про навчання на Окінаві, коли вчитель змушував її носити на шиї batsu fuda — плакат, на якому було написано, що вона погана учениця, бо розмовляє окінавською замість японської. Її мати була наступною в довгій лінії yuta — жінок, що вміли спілкуватися з духами померлих. Жителі метрополії заявляли, що культи yuta та nuuru — лише примітивні забобони, які становлять небезпеку для національної єдності, практики, які слід викорінити, щоб окінавці змогли очиститися від скверни й набути статусу повноправних членів японської нації.

Ті, хто говорив учінаагучі, вважалися зрадниками й шпигунами. Ця мова стала забороненою.

— Усе гаразд, — сказав Акіба. — Я не мовний пурист. Мені відома історія твоєї родини. Навіщо тоді я просив би тебе піти зі мною?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.