© Видавництво "НК-Богдан"

ISBN 978-966-10-7634-0

Оксана Сенатович

малий віз

Вірші, повісті й оповідання

Ілюстрації Євгенії Рудюк

Післямова Івана Лучука

До цього видання увійшли вибрані твори для дітей
Оксани Сенатович (1941–1997) —
вірші, повісті, оповідання, а також переспіви.

Книжка має на меті прислужитися найменшим читачам
і їхнім батькам, школярам і вчителям у знайомстві
з особливим світом письменниці, яка вміє зачаровувати
читачів своїми спостережливими, вишуканими,
майстерними і дотепними творами.

Для широкого кола читачів.

ЖИВЕМО В ОДНОМУ ДОМІ

Вірші

ДОРОГА

Дорога полями,

лугами стрибала

і раптом з розгону

у річку упала.

Тривога! Тривога!

Тоне дорога!

Ворони дзьобами

солому носили,

на березі бузьки

болото місили.

Тривога! Тривога!

Тоне дорога!

Прийшов на підмогу дуб,

точить сокира зуб.

Підмога! Підмога!

Сокира — цок-цок! —

Вилазить дорога

з ріки на місток!

ЖИВЕМО В ОДНОМУ ДОМІ

Я задумався: «Ким бути?

Де потрібні мужність, риск?»

Враз долинув ледве чутний

на балконі дивний писк.

Ще тепленьке у долоні

я беру мале пискля:

— Мамо, мамо, на балконі

в нас знайшлося ластів’я!

Мама глянула так дивно:

— Мало клопоту ще нам!

У квартирі неможливо

жити разом з ластів’ям.

Я постукав до сусідів,

там знялася метушня:

у сусідів власні біди —

ніде діти кошеня.

Може, вісім, може, дев’ять

обійшов квартир підряд

і вислухував з дверей я:

— В нас квартира, а не сад.

В коридорі перехожих

зупиняв відважно я,

перепитував: — А може,

вам потрібне ластів’я?..

Живемо в одному домі,

що під назвою Земля.

Незнайомі і знайомі,

прихистімо ж ластів’я!

ЧЕРВОНІ ЛЕЛЕКИ

Висиджує лелечиха

малих лелеченят.

Ліплю я з глини глечика

для тих лелеченят.

На глечику розписую

квітки і шуварі;

зелені жаби — низом,

над ними комарі...

А вночі

схоплюється гроза...

І тоді на ньому

оживають шуварі,

жаби скачуть додому

і дзвенять комарі.

А лелеки — червоні —

вилітають з гнізда.

Цілу ніч на оболоні

ллється з глечика вода.

ЯК ПОЧАЛА Я ПИСАТИ ВІРШІ

Жарт

У нашій родині поетів аж два:

батько із сином римують слова.

Пишуть, римують

цілісінькі дні —

батько в блокноті,

а син по стіні.

До рими сідають, до рими встають,

без рими і їсти вони не почнуть.

Тому в понеділок

ми їли з тарілок.

Вівторок нам сиру

насипав у ворок.

Прийшла середа

і зітхнула: — Біда,

рими не маю, просіть не просіть —

натщесерце в середу

вірші пишіть! —

Батько всміхнувся:

— Зранку у середу

все ще попереду, все ще попереду. —

Син в холодильник

засунув будильник,

кивнув головою:

— Батьку, ось рима у нас під рукою!

Я — голову в плечі: — Піду на базар. Син: — Заодно вже захопите хмар!

Приходжу, стою, оглядаю ряди,

прицінююсь, звісно, до середи.

До рими не тичеться морква, буряк,

не можу родині вгодити ніяк.

Чалапаю сумно-пресумно з базару,

завдавши на спину

замовлену хмару...

І, притарганивши хмару додому,

я забалакала по-грозовому:

— Вірші, вірші не согірші...

Вчіть мене писати вірші!

Спершу важко: ти-чи-ти,

сину, хату підмети.

Сину, йди до магазину

і купи сметани, сину. —

А до батька: — Ти ножі

поскладай на стелажі! —

Він киває головою:

— Буде рима під рукою.

Я вже так набила руку

на тих римах, по науку

навіть син йде: — Хочу їсти! —

Я радію: — Прошу сісти.

Ми всідались під стіною,

їли кашу з молокою...

Ой!

їли кашу з молоком

і сиділи під стіном...

Ой! Не так!

Син мій дуже любить мак!

Ось так!

ВЕСЕЛИЙ СНІГ

Падав сніг,

падав сніг —

для усіх,

усіх,

усіх,

і дорослих, і малих,

і веселих, і сумних.

Всім, хто гордо носа ніс,

він тихцем сідав на ніс.

А роззяві, як на сміх,

залетів до рота сніг.

Вереді за комір вліз

і довів його до сліз.

А веселі грали в сніжки —

сніг сідав їм на усмішки

і сміявся з усіма: —

Ой, зима,

зима,

зима!

ЛЮТИЙ

Лютий в гості на гостину

кличе всю свою родину.

Та родина — не мала,

суне й суне без числа:

морозища, морозенки —

і великі, і маленькі;

завірюхи клаповухі,

і сніжинки-балеринки,

і вітренко, і вітрисько —

вже вони близенько, близько.

Ще до ночі в темнім борі

вся родина буде в зборі.

Запита родину Лютий:

— Чи то кожний добре взутий?..

Брів не хмурте, сестри, браття,

стане сили і завзяття!

Гей, у коло! —

і зі сну

збудять танцями весну!

ДІД КРУТИЛО

Дід Крутило над рікою

крутить вліво бородою.

Дід Крутило на ріці

держить пужално в руці —

білогривого коня

на крижину заганя.

Завірюха-Віхола —

гайта! вйо! поїхала!

З Завірюхою Зима

відпливає крадькома,

і струмками сніг ридає,

Завірюху доганяє.

Дід Крутило над рікою

крутить вправо бородою.

Перші проліски малі

визирають із землі:

— Діду, діду, дай човна,

на тім березі — Весна!

ЗЕЛЕНИЙ КІНЬ

Вже напоготові

березневі коні.

Вже весна з зимою —

вйо! — навперегони!

То зима попереду —

стрипихатий сніг,

то весна попереду —

сонце на моріг.

Вже зима пристає —

зранила коліна...

А зелений кінь жує

сонячне проміння.

ДВА ПРОЛІСКИ

Одного дня напровесні

зустрілися два проліски.

В одного ніжки босі,

а другий — в чобітках,

веснянки мав на носі,

рум’янці на щоках.

Той, в чобітках, шепоче:

— Ти, братику, не змерз?

А босий мружить очі,

на холоді аж стерп.

Зустрілися два проліски,

удвох вони крізь просіки

побігли мимо сосен,

берізок і дубів.

Один аж сапав носом,

а другий лиш тремтів.

Бігом біжать снігами

два проліски малі,

щоб швидше біля мами

розквітнути в теплі.

МАРИНКА І ЛЕЛЕКИ

Негадано-неждано

спізнилася весна.

Маринка встала рано,

побачила з вікна:

стоїть собі лелека

в панчішках на снігу.

Вернувся він здалека,

зігнувся у дугу.

В сльозах мала Маринка:

он дзьобом на льоту

виловлює сніжинки

лелечиха в саду.

Маринка вийшла з хати

і, як гусей, взялась

лелек тих заганяти

у хлів: — Гиля-гиля! —

В теплі лелеки клекчуть,

жартують собі так:

— Ти — гуска, — він їй шепче,

вона йому: — Гусак!

ВЕРБОВІ КОТИКИ

Нявчать вербові котики

весною на вербі:

— Ми котики-муркотики,

удень ми голубі.

А вночі ми сірі,

як усі коти.

Наші спини сірі,

вуха і хвости.

На кігтях опускаємось

донизу по гілках.

Ми з місяцем катаємось

у річці на човнах.

На вербові вудки

біля берегів

ловимо вербових

щук і карасів.

А тільки ранок вискочить,

як песик, з-за гори,

ми — няв-няв-няв — навшпинячки

збігаєм догори.

Зверху вниз у річку

дивимось собі —

хвостики зелені,

спинки голубі.

МИРНІ ЗОРІ

Голубина ніч надворі

позасвічувала зорі.

У Чернігові, у Львові

сплять Іванки чорноброві —

хто горілиць, хто ницьма,

мирний сон їх обійма.

Сплять Ванюші у Москві,

русі Йонаси в Литві.

Глянув місяць у вікно —

спить у Грузії Вано.

В Кишиневі хлопчик Йон

усміхається крізь сон.

В Орші Янка до подушки

притулив рожеве вушко.

В Лодзі Янек на бочку

кулачком підпер щоку.

У Мілані на дивані

спить калачиком Джованні.

Джон у Лондоні на ліжку

висунув з-під ковдри ніжку.

Погасив Париж вогні —

Жан посапує у сні.

Голубина ніч ласкава

ходить тихо, наче мати.

І ніхто не має права

сни дитячі полохати.

ЗАХІД СОНЦЯ НА ДНІСТРІ

З літака побачив я,

як внизу повзла змія,

вигиналась між полями,

хвіст губила за горбами:

головою

голубою

на краєчку небозводу

вкупі з сонцем

пила воду.

Раптом сонце необачно

посковзнулось,

потонуло...

Нащо ти, зміїна пащо,

ясне сонце проковтнула?

Ніч настала — і літак

сів на землю, мов коршак.

Від далекої дороги

задрімали мої ноги.

За горою наша хата.

Вліз на руки я до тата, —

і крутився білим сном

добрий місяць

над Дністром.

КОЗАК МАКСИМКО

У садочку — чули діти —

говорили вголос квіти.

Слово честі — діти свідки —

говорили:

— Хто ти?

Звідки?

Весь кругленький, а не диня,

наче льон, бо блузка синя...

Може, сонях чи квасоля?

В тебе носик — бараболя.

Ми нікого

отакого

ще не бачили смішного!

Хлопченя мов вузлик в’яже —

до квіток поважно каже:

— Я не диня, не квасоля,

не горох, не бараболя.

В мене шабля вся залізна,

дуже гостра,

дуже грізна.

Щоб ви знали — я козак,

я — Максимко Залізняк!

БІГ ВОВЧИЩЕ НА НАС

Ти — Іванко, я — Тарас,

біг вовчище на нас,

з півдороги повернув —

щось у лісі забув.

Чи ватагу?

Чи відвагу?

Може, бачить, що з двома

дуже важко воювати,

як сміливості нема!

ПОЛЮВАННЯ

Влітку їдемо в Карпати —

будем дика полювати!

Як спіймаємо, то зв’яжемо,

а тоді йому накажемо:

— Не пручайся, не задкуй,

тихо йди на повідку! —

Приведемо гонорово,

ніби мамонта, — до Львова!

ТАМ, У ЛІСІ, НА ДУБОЧКУ

Там, у лісі, на дубочку

щось гойдається, синочку.

Лізе вгору вище й вище,

не боїться — тільки свище.

Не вгадаєш —

ні, не листя,

не проміння,

не синиця...

На горбочку поміж віт

гойдається... ВІТЕР!

БЕШКЕТ

Горобці у руці,

а курчата в молоці,

а коза на стодолі...

Квочка квокче:

— Доволі!

Ко-ко-ко —

не так, не так:

горобці на ріці,

а курчата коло хати,

а коза-дереза

заблудилася...

Тут коза спересердя

як розсердиться:

— Бе-ке-ке!

На стодолі горобці,

а курчата в молоці!

А у мене борода

довга, як ріка.

І сама я чистіша,

і сама я біліша

від пролитого тобою

із коновки молока!

ХО-ХО

— Хо-хо, у ховрахів,

хо-хо, які хороми,

а холів, а ходів!

Хо-хо! — сказали гноми.

Тоді живіть в хоромах цих,

ходіть по них навпомацки.

Хо-хо! — сказали гноми, —

ці холи і хороми —

хо-хо-хороші схованки,

щоб гратись в них у хованки.

ХТО НАРОДИВСЯ?

Заєць каже: — Я не знаю. —

І ведмідь: — Я теж не знаю. —

А чи знає бусеня,

довгодзьобе бусеня,

хто сьогодні на зорі,

на світанку, на зорі

народився в нашій хаті,

у маленькій білій хаті?

І одразу на весь світ

крикнув: — Я прийшов на світ!

Заєць каже: — Зайченятко. —

Ведмідь каже: — Ведмежатко. —

Довгодзьобе бусеня:

— То мале Івасеня,

що рожеві ніжки має,

що рожеві щічки має.

У колисочці з верби,

у кубелечку з верби.

ЧАПЛЯ І КРАПЛЯ

Страшно чаплі під кущем:

груші падають дощем.

З гілля скапують, мов краплі,

кожна крапля у півчаплі.

У півчаплі? Страшно краплі:

вдвічі менша я від чаплі!

Стало смішно-смішно чаплі:

вдвічі більша я від краплі!

ЯК ПРИЙДУТЬ ДО МЕНЕ ГОСТІ

Гра

— Як прийдуть до мене, гості —

зайченята куцохвості,

то скажіть мені, малята,

чим їх маю пригощати?

— Напечи пиріжків,

накриши бурячків,

моркви дай,

капусти дай —

зайченяток пригощай!

Як прийдуть до мене гості —

ті лисиці довгохвості,

то скажіть мені, малята,

чим їх маю пригощати?

— Давай льоду печеного,

давай прута перченого.

З півника пір’ячко,

з курочки пір’ячко;

віником до дверей,

щоб не крали курей!

— Як прийдуть до мене гості —

сіроманці сірохвості,

то скажіть мені, малята,

чим їх маю пригощати?

— Зачиняй всі вікна й двері

та сідай до вечері

сам!

ЇДЕ ЗАЄЦЬ ДО МАЛЕЧІ

Лічилка

Ечі-печі

поза плечі,

їде заєць

до малечі.

Трохи їде,

трохи йде.

Десять рік

перебреде.

Як під вечір

не наспіє —

десь, напевне,

моркву сіє.

Поки виросла

та морква,

на дворі

малеча змокла.

МІСЯЦЬ-ЖМУРИК

Лічилка

Місяць жмурить. Раз і два —

в тінь сховалася трава.

Три, чотири — і ріка

швидко в сутінки тіка.

За рікою слідом ліс

з головою в темінь вліз.

Раз, два, три, чотири, п’ять —

місяць каже: — Йду шукать!

Срібне око, жовтий хвіст —

вийшов жмурик на поміст.

ВІСІМ СОТЕНЬ КОЛОБКІВ

Вісім сотень колобків

до лисиці прикотилось

і хитрунку з трьох боків

щільним колом обступило.

Заспівала громада:

— Я од діда втік! —

А лисиця не рада,

а лисиця — вбік!..

А лисиця в ноги,

колобки — у сміх:

— Стало хитрості

на одного,

та не стало

на всіх!

ЩО БУДЕ?

Смішинка

Буде лис дружити

з нашими курми,

як весна до літа

виїде саньми.

Буде лис картоплю

на вогні пекти,

як возами будуть

по річках плисти.

Що то буде з лисом,

як побачить лис

сани на колесах,

воза без коліс?..

КАЗКА ПРО ДЖМЕЛЯ

Джміль жужукає: — Жу-жу,

я кажу тобі, кажу,

брате джмелю, був я в місті,

в місті тиждень був-пробув,

і не просто був — на рідкість

ким я тільки там не був:

пасажиром у трамваї,

у театрі глядачем,

слухачем в аероклубі,

у кафе споживачем.

Скрізь і всюди мій приліт

викликав аплодисменти.

Признаюсь: були моменти,

що мені крутився світ.

Всі носились із джмелем

більше, ніж із королем.

Тиждень жив я там, літав,

а води й не куштував,

тільки соки і настої —

тонізуючі напої.

Ночував я у готелі,

не згадаю — чи на стелі,

чи в постелі — бо щоднини,

після тої літанини,

у вікно я залітав,

падав з крил і засинав.

З ранку раннього за мною

учні бігали юрбою

з криком «ух!», як на футболі.

В класі сам директор школи

брав мене під окуляр,

ухав: справжній екземпляр!

А в музеї, чуєш, брате,

міг я стати експонатом.

Чуєш: легше їм чужого

стрінуть в місті короля,

ніж такого ось, живого

симпатичного джмеля.

— Е, — кажу їм, брате джмелю,

утечу вам із музею.

Ні, не стану експонатом,

ні гравцем, ні екземпляром.

І не буду пасажиром, —

джміль — джмелем —

і ніяким глядачем

джміль не буде, бо джмелеві

бути хочеться джмелем:

воду пити, мед збирати,

і літати, і літати

серед поля на роздоллі,

де джмелеві — воля! воля!

ПТАХИ ПРИЛЕТІЛИ

Птахи прилетіли! Птахи прилетіли!

На вулицях міста рух зупинили!

Завмерли трамваї,

тролейбуси стали,

автомобілі загальмували...

Не їде ніхто, не іде, не біжить —

рух зупинився навколо умить.

Вже пасажири —

не пасажири,

і пішоходи —

не пішоходи.

Стоять роззяви на кожному розі.

Збились гуртом

продавці на порозі.

Ніхто не купує,

не продає,

і решти нікому

ніхто не дає...

Вулиці

тихими-тихими стали,

люди угору дивились

й чекали:

кожен з них, кожен

почути хотів,

як небо вихлюпує

клич журавлів.

ДІВЧИНКА МАЛЮЄ СОНЦЕ

Тихше, вітре-вітровію,

не здіймай тут веремію!

Не клубочтесь, хмари сиві,

сиві хмари гомінливі,

тихо-мирно голубами

линьте вдаль за літаками.

Гуркотіть тихіш, машини,

шурхотіть тихіше, шини.

Тихше, вулиці!

Доми,

не вигрюкуйте дверми!

Тихше, люди!

Зупиніться,

придивіться, усміхніться:

сонце дівчинка малює,

мир і тишу всім віщує!

НАЩО ТРАВАМ СУМУВАТИ

Нащо травам сумувати,

як у трав є рідна мати,

що годує, і голубить,

і травинку кожну любить.

Нащо рікам сумувати,

як у рік є рідна мати,

обнімає берегами,

материнськими руками.

Лиш у вітра-вітрогона

од сльози щока солона.

Буде в полі завивати

і ридати у біді, —

бо моя земля не мати

вітрюгану-галайді.

ЧОМУ У ПІДГАЙЦЯХ
ПОЛОХЛИВІ ЗАЙЦІ

А ти знаєш — у Підгайцях

ходять зайці лиш на пальцях.

По деревах, наче птиці,

блудять боязко лисиці.

Дуже тихо по землі

сновигають журавлі.

— А чому у тих Підгайцях

ходять зайці лиш на пальцях?

— На горі зелений гай

вигнув спину, як бугай.

Не ворушиться, стоїть

довго, довго —

сто століть.

Та готовий в мить одну

прободати звірину.

Тож не дивно, що лисиці

на деревах, наче птиці.

Стогнуть сови — ні, не гай —

дише міхами бугай!

І покрякує сорока,

не спускає з нього ока.

Отому-то у Підгайцях

ходять зайці лиш на пальцях.

ЗАПІЗНИВСЯ СІРИЙ ЗАЄЦЬ

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.