З подякою мамі за критику

Зміна в погоді світу

Міраж обертає в міраж, діти всіх матерів

В собі носять два міражі.

Дилан Томас «Зміна погоди в серпні»

Я познайомилася з Анною, коли мені було десять. Тоді саме почалося літо — курортний сезон, — і до моря стали з’їжджатися відпочивальники. Завжди, тільки-но море починає теплішати, їх стає все більше й більше. Люди ладні їхати будь-куди, де є море.

Вони оселяються в єдиному на ціле містечко старезному готелі, сірий бік зі щілинами балконів якого повернено якраз до моря, чи винаймають кімнати у місцевих мешканців. Від самого ранку різнокольо-рові галасливі вервечки відпочивальників тягнуться вулицями до моря. Там вони верещать і борюкаються, наче камінчики, які перебирає вода.

Кожного року на кілька місяців наше містечко пере-творювалося на чудовий карнавал. Відпочивальники завжди були яскраво одягнені, вони носили зі собою свої пляжні парасольки, як посохи, і дивувалися з усього. Якщо вряди-годи на морі бував шторм, вони переживали щирий захват. Я постійно знаходила собі друзів серед їхніх галасливих дітей. Іноді я потайки мріяла, що взимку, коли містечко спорожніє і навколишні кручі засипле хрустким снігом, схожим на брудну піну, залишки якої море випльовує після шторму; коли дні стануть короткі й тужні, — хтось із моїх літніх друзів візьме і запросить мене в гості на кілька тижнів. І я поїду туди, неначе в інше життя. Поїду сама, як доросла, а тато і Маркіян крадькома мені заздритимуть. Особливо Маркіян — адже він мій старший брат, а однаково залишиться вдома.

Я уявляла собі якесь абстрактне зимове місто, велике і затишне, — зігріте безліччю вогнів у високих будівлях — вогнів, які навіть уночі світять так яскраво, що на небі майже не видно зірок.

Насправді ж мене ніхто ніколи нікуди не запрошував. Мої літні друзі просто поверталися додому, коли відпочинок закінчувався, і весь той час, що ми проводили разом, залишався тільки літньою пригодою — такою, як море.

Того літа я твердо вирішила надалі не тішити себе жодними ілюзіями, як маленька. І ставитися до новоприбулих курортників так, як ставляться до них старші: привітно, проте з дистанцією і трохи зверхньо — як і належить ставитися до тих, хто взагалі не розуміється на морі й приїздить подивитися на нього, ніби на екзотичну забавку.

Одного спекотного, тягучого, наче жуйка, липневого дня я знічев’я тинялася біля яток, де продавали зроблені з різнокольорових мушель прикраси. І тоді я випадково зустріла Анну.

Вона видавалася трохи старшою за мене, й ніжна незасмагла шкіра видавала в ній людину, котра приїхала сюди зовсім нещодавно.

— Привіт, — сказала мені Анна.

Я зміряла її поглядом з ніг до голови, від червоних босоніжок до світло-русявого волосся, бо Анна була на півголови вища від мене.

— Як тебе звати? — запитала вона.

Натовп навколо нас бурунився і легенько штовхався, ніби вода, що ще не закипає, та вже збирається. Дорослі з дітьми снували туди-сюди: хтось ішов на пляж, хтось повертався звідти, хтось роздивлявся сувеніри.

— Мене? Анна, — відповіла я.

— Мене — теж! — зраділо відказала дівчинка.

Я насупилася, роздивляючись її уважно, як буває завжди, коли зустрічаєш людину, котру звуть так само, як тебе.

— Хочеш яблуко? — спитала вона, витягаючи з кишені шортів кілька доволі брудних фруктів.

— Давай, — погодилася я після секундних роздумів.

Якусь хвилину ми мовчки жували.

— Я вперше бачу море, — зізналась Анна, — а ти?

— Я тут живу.

— О! Це, мабуть, круто, — сказала вона з помітною заздрістю.

Я знизала плечима і кинула — якомога більш недбало і трохи зверхньо:

— Ну, ти ж знаєш, що, коли виростаєш біля моря, воно стає для тебе таке... звичайне. Ми бачимо його кожного дня, кожного місяця, кожного року...

Анна замовкла, дивлячись на мене, і перестала жувати. Я розправила плечі.

— А мій старший брат каже...

— Хочеш, розповім тобі секрет про себе? — перервала вона мене.

— Ну?

Вона наблизила вуста до мого вуха і прошепотіла:

— Я ніколи не помру!

Я відсторонилась і витріщилася на неї.

— Як це так?

Вона радісно усміхалася:

— Класно, правда?

— Не класно, — відказала я, — бо це неправда. Такого не буває. Ти виростеш, довго будеш доросла, потому зробишся стара, а потім і помреш. Якщо хочеш — запитай у мого батька: він тобі скаже.

— А твій батько що — знає все на світі?

— Він лікар, — із натиском промовила я. — Та це тобі й так будь-хто скаже. Це знають усі.

Анна встала й кілька разів підскочила — так, ніби стрибала через скакалку, тільки скакалки вона не мала.

— А от і ні! А от і ні!

Я розсердилася.

— Не мели дурниць!

— Я ніколи не помру! — проспівала вона. — Доженеш мене?

Анна зірвалася з місця і побігла, вправно маневруючи поміж ятками з динями, медовими пиріжками, лимонадом і тютюном. Я сердито помчала за нею, раз у раз нахиляючись, аби прошмигувати під ліктями в людей, котрі тинялися площею, повільні та сонні, не знаючи, що би їм такого купити.

— Стій!

Я ненавмисне когось штовхнула, і солодка диня гепнула на землю, розкололася. Нас наздоганяв медовий запах її соку та крики продавця — і ми додали тем-пу.

Анна, збиваючи босоніжками хмари пилюки, вилетіла на прибічну вуличку, що вела поміж будинків углиб. Повернувши за ріг, вуличка збігала до вилинялого під сонцем футбольного поля. Звідти чути було звуки м’яча; біжучи донизу, я побачила, як Маркіян набиває м’яч об стінку школи, сховавшись у тінь дерев край стадіону.

Анна, не збавляючи темпу, просто з гірки збігла на поле. Мене охопила хитра радість: вона ще не знає, що наштовхнеться просто на мого брата!

Ми обидві загальмували відразу за Маркіяновою спиною, і я схопила Анну за руку.

— Бачиш, а що я тобі казала? — відхекуючись, крикнула я. — Мій брат зараз докаже!

— Що я докажу? — відгукнувся Маркіян, стукаючи м’ячем, немовби зовсім не помітив нашої по-яви.

Анна висмикнула руку й одразу простягнула її Мар-кіянові для потиску, ніби доросла.

— Я Анна, — назвалася вона.

Я пирхнула: треба ж, викаблучується тільки тому, що він на кілька років старший.

— Вона стверджує, що ніколи не помре, — повідомила я.

Маркіян зміряв нас поглядом, який я називала «поглядом старшого».

— Це неможливо.

— І я так кажу!

Анна знизала плечима і зловила руками Маркіянів м’яч.

— Ви мені не вірите, — сказала вона таким тоном, ніби її це ніскілечки не хвилювало, — але потому ви побачите.

Вона спробувала відбити м’яч ногою, як Маркіян, але тільки відфутболила круглого в кущі. Я підняла обома руками з плечей волосся, бо навіть шиї під ним було важко і гаряче.

— Я хочу морозива.

— Ти хіба маєш гроші?

Я запустила руку в кишеню і демонстративно подзвеніла монетами.

— Тато сьогодні зранку дав мені — спеціально на морозиво!

— Можна з вами? — спитала Анна.

По морозиво ми повернулися на площу. Там у тіні дерев ховалася маленька кав’ярня, де подавали копчену рибу, пиво, кульки морозива, які швидко танули і розтікались у вазочках різнокольоровими калюжами.

Столик, за який ми сіли, був трохи липкий: очевидно, на ньому хтось щось розлив. Кельнерка розносила нечисленним відвідувачам філіжанки з кавою, кухлі з пивом, склянки з газованою водою.

— Що ви робите тут улітку? — запитала Анна.

— Ну, — Маркіян знизав плечима, — те, що й усі. Купаємося. Засмагаємо. Їмо морозиво, ловимо крабів... А що роблять там, звідки ти приїхала?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.