На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Гурам Одішарія

У СУХУМІ ОЧІКУЄТЬСЯ ДОЩ

Війна і мир Гурама Одішарії

Гурам Одішарія — грузинський письменник із Сухумі. Там спливли його дитинство, юність і значна частина дорослого життя. Школа, інститут, перше кохання, перші книжки, народження доньки — все пов’язане з цим чарівним містом. А тепер він — біженець у власній країні, вірніше, згідно з міжнародною юридичною казуїстикою він є «примусово переміщеною особою», котра мешкає в Тбілісі. Яким чином тисячі таких, як і він, грузинів «переміщувалися» до «решти» вітчизни через засніжені Кавказькі гори у далекі тепер жовтневі дні 1993 року, Гурам розповів у сповненому трагізму творі «Перевал переслідуваних». Та й уся його творчість за останні два десятиліття — це суцільна драматична розповідь про національну трагедію, що спіткала два близькі, споріднені, пов’язані тисячами ниток історичної єдності народи — грузинів та абхазів. Війна і мир як філософські категорії і як незаперечна реальність — основні теми роздумів письменника. Не знаю, чи є сьогодні інший грузинський автор, котрий із таким глибоким знанням матеріалу, таким болем і доброзичливістю розповідав би про дивовижну землю Абхазії, про її жителів, їхні характери, взаємини, побут. Людина, яка внаслідок братовбивчої війни втратила все: будинок, бібліотеку, батьківську могилу, друзів, знайомих і близьких… Однак зберегла непідробну відданість абхазькій землі, прихильність до людей, які жили і, на щастя, ще живуть на ній. Своїми думками, мріями, сподіваннями кревно прив’язаний до рідного міста, він щиро зізнається: «Сухумі. Ось уже третій рік, як це слово набуло для мене особливого нюансу. Злетівши з вуст, воно блискавкою облітає Всесвіт, котиться стогоном над приморськими містами світу, а потім знову блискавично повертається до мого серця — єдиного свого прихистку».

Війна не зуміла вбити у письменникові природжений гуманізм, віру в світле начало людської душі, у всепереможну силу дружби і любові. Про це розповідають його романи й повісті «Повернення в Сухумі», «Океан Чорного моря», «Президентський кіт» тощо. За цими й іншими творами Гурама Одішарії поставлені спектаклі, зняті фільми, вони перекладені багатьма мовами і користуються широкою популярністю як вдома, так і за кордоном. Гурам Одішарія — лауреат Державної премії Грузії, володар інших престижних національних і міжнародних відзнак. Як Посол Доброї Волі, активний учасник неурядового руху за діалог між грузинами й абхазами, він багато їздить по світу, бере активну участь у міжнародних конференціях і симпозіумах, покликаних сприяти відновленню взаємної довіри між сусідами, веде з ними жвавий діалог. Його можна побачити в далекому Таїланді і Південній Кореї, Бельгії і Нідерландах, Туреччині й Єгипті, де він шукає і знаходить спільників для відновлення зруйнованого мосту між культурами, між окремими людьми і цілими народами. Він став одним з тих небагатьох грузинських письменників, яким завдяки своїй мудрій і виваженій позиції вдалося зберегти приятельські стосунки з абхазькими колегами, підтримувати з ними плідні творчі і теплі людські стосунки, а інколи навіть їздити до них у гості.

Гурам Одішарія починав як поет, і я пропоную в цій збірці читачам його довоєнні поезії, в яких (сьогодні це вже очевидно) є пророче передчуття майбутньої катастрофи, туга за Сухумі і Гагрою, котрі тоді ще були грузинськими. Апокаліптичні події, які змінили долю нашої країни, змусили його взятися і за прозу (хотів написати «сувору прозу», та хіба вона в нього сувора?) і, як переконують його численні публікації, цілком своєчасно і з користю для справи. Новели, які я переклав з книги «У Сухумі очікується дощ», написані одразу по війні, в середині дев’яностих років, і тим дивовижніше, що в них немає ні крихти зла й ненависті, а лише печаль за втраченим, велика туга за тим, що навіки відійшло у минуле. А ще в них ми знаходимо високі зразки людського благородства, помічаємо яскраві відблиски справжнього співчуття до скривджених і знедолених. Точно зауважені подробиці, чітко виокремлені деталі і вірно розставлені акценти роблять нехитрі оповіді автора до болю щемливими й переконливими. В них — незаперечне підтвердження думки про те, що навіть найбезглуздіша війна не здатна вбити в людині остаточно честь, мораль, гідність, благородство. Письменник стоїть на варті цих високих понять, відстоюючи їх і своїм пером, і своїми громадянськими вчинками.

Рауль Чілачава

Дорогі читачі, миру вам!

Історії, про які я розповідаю, достовірні. Кожен персонаж існує реально, лише з різних причин деяким з них змінено ім’я. Війна випробувала кожного з нас. Ми, пройшовши через її горнило, добре пам’ятаємо лиходійства вбивць і розбійників, ницих духом і розумом, як пам’ятаємо і те, як рятували від смерті, відводили небезпеку один від одного люди з протилежних таборів, як зберегли вони в гнітючих умовах війни висоту духу, лицарство, любов до Бога і людини. Майбутні покоління повинні знати все про жорстокість війни і водночас і про ті світлі одухотворені особистості, в двобої з якими в Абхазії, як і скрізь, зазнала поразки війна…

Автор

Телеграми з Гагри

«Ти була нескінченною...»

Ти була нескінченною

Мов подих

І  п о м н о ж и л о с я

Ім’я твоє

щ

о

п

о

в

е

р

т

а

є

т

ь

с

я

до вуст

мов бумеранг

Ти була подихом

І широкі мов небо

Очі

Твої       дивилися

з

г

о

р

и

на січневу землю

було холодно

десь запалились зірки

овали днів і століть

й

я            в

с                        о

повторили                    очей

т                        х

в            ї

о

«…І обличчя моє...»

…І обличчя моє —

Не замкнені двері,

І кров моя —

Не ображений дощ,

І рука моя —

Не спопелілий дуб,

І серце —

На захований місяць,

І душа моя —

Не вітер незримий —

Я — намальований

На трав’янистому крилі Грузії.

«А ще в людині живуть двоє святих птахів,..»

А ще в людині живуть двоє святих птахів,

Один — в небі пролітає крізь світанок,

Другий — слідом мчить за ним по землі,

Осяяній морем…

Звук пострілу не сягає слуху…

…І

Двоє птахів врізаються один в одного.

З невідправленого листа

Ще пам’ятаю… Це означає

Я час від часу згадую тебе.

Коли згадую, це означає:

На мить я навіть жадаю тебе…

Коли жадаю, це означає:

На мить я навіть кохаю тебе…

Коли кохаю, це означає:

На мить я навіть знову з тобою…

Коли з тобою, це означає:

На мить я навіть уже небіжчик.

Роздуми дитини, котра йде до дитячого садка

Чи мають деревця вихователів?

Чи викликають їх за абеткою?

Чи чути у відповідь: «Я тут!»?

Чи доповідає черговий:

«Дехто захворів і сьогодні відсутній...»?

Чи мають деревця дитячий садок?

Чи чекають вони матерів

Після шостої

Біля воріт?

І коли матері спізнюються,

Чи плачуть деревця тоді?

Пейзаж

Знову незвичний пейзаж перехоплює подих —

На роздоріжжі несподівано б’є водограй

Найчистішого кольору

І на солоних віях моря

Зависають крихти неба…

Твої очі розтанули від крижаного погляду.

І на снігу волає пташина кров,

Мов у тілі твоєму — ім’я твоє.

Вирій

…І найвіддаленіші крапки

Спокійно малюють величезного птаха,

Котрий прощається.

«Нам добре відомо, що бачат...»

Нам добре відомо, що бачать

Розплющені очі.

Але що ввижається

Очам заплющеним?

«Спраго, подруго наша...»

Спраго, подруго наша.

Примири людей і звірів!

Проведи їх до одної річки.

Хай вони в унісон співають

величальну воді.

Доще, об’єднай людей і дерева.

Морозе, посади щільно зірки

Довкола вогнища кохання!

«Чуєш, — це я, — людина. Кохаю тебе,..»

Чуєш, — це я, — людина. Кохаю тебе,

Але мене нема, не було й не буде…

І вічно мариться образ, вкарбований

у таємну мить,

Але мене нема, не було й не буде…

На світанку трощить кораблі

Незриме море і дзвонить дзвін:

«Де ж ми? Моє кохання, де ж ми?»

«Три дні дощило…»

Три дні дощило…

А потім, коли

Зник туман

І вмерла хмара,

Народилось поле…

«Вже вирішено…»

Вже вирішено…

Квітка летить до метелика.

«Ви, мабуть, здогадуєтесь,..»

Ви, мабуть, здогадуєтесь,

Що ці літери й слова тепер —

Коріння незримих рослин,

І розквітають тоді,

Коли ви на них поглянете.

Їхні квіти — очі ваші…

І ви дивитеся хіба

На безкровні літери й слова? —

ВОНИ — коріння Вашого погляду.

«Дитино! Відчинені між нами двері...»

Дитино! Відчинені між нами двері —

Наче хтось крадеться,

Наче хтось забіг.

Забіг…

Мов гість, стукає серце в грудях.

Чим йому допомогти, —

Ночами в помаранчевім саду

Хлопчик хоче зірвати місяць.

У нього щось лишається в дитинстві,

Ти йому подарувала смерть, мамо!

Ти мусиш поселитися

Ти мусиш поселитися

В моєму тілі,

Траво,

Аби я зміг зрозуміти

Шепіт землі.

«Людина, що бреде дорогою, — не одна,..»

Людина, що бреде дорогою, — не одна,

Завжди поруч з нею є дорога.

Дорога, що тече до синього цвіту, —

не сама по собі,

Завжди поруч з нею є море.

Море, що злетіло до неба, — не самотнє,

Завжди поруч з ним є Всесвіт.

І Всесвіт також не самотній —

Завжди поруч з ним є людина.

Колекціонер

З яким натхненням ти

Збирав каміння і хмари, трави і дерева,

Вітри, ріки, моря,

Тварин, птахів і риб,

Зірки, мікробів

І миттєвості…

А тепер дивом дивуєшся:

Куди ж то щезла людина?

Телеграми з Гагри

* * *

Твій погляд — Всесвіт, а мій — птах.

* * *

Очі стають вологими, ніби лебеді

В блакитнім дощу, очі хвилюються,

Наче море під час бурі. Очі

Вмирають, як птахи в глибині неба.

* * *

Сьогодні також ллє дощ. Гагра схожа

На море без вітрил. І мені не вдається

Хоч на чомусь затримати

Свій погляд.

* * *

Стояла пальма — зелена зірка,

Водорость неба.

* * *

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Анотація

Чи є сьогодні інший грузинський автор, котрий із таким глибоким знанням матеріалу, таким болем і доброзичливістю розповідав би про дивовижну землю Абхазії, про її жителів, їхні характери, взаємини, побут? Людина, яка внаслідок спровокованої Росією братовбивчої війни втратила ВСЕ. Однак зберегла непідробну відданість абхазькій землі, прихильність до людей, які жили і, на щастя, ще живуть на ній.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».