Анотація

Антоніо Буеро Вальєхо (1916 — 2000) є найважливішим іспанським драматургом повоєнного покоління. Автор майже трьох десятків сповнених песимізму п’єс («Сон розуму», «Історія одних сходів», «Нині свято», «У палаючій пітьмі», «Слова на піску», «Ткаля снів») з елементами гострої соціальної та політичної критики. Був нагороджений низкою літературних та театральних премій, зокрема Премією імені Лопе де Веги (1949) та Премією Сервантеса (1986). У пізніх драмах Буеро Вальєхо помітний вплив Бертольда Брехта, твори якого він перекладав.

Підтримка цієї публікації не означає, що Європейська комісія погоджується з її змістом, який відображає виключно думки авторів, отож не може нести відповідальності за будь-яке використання цієї інформації.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-71-0

ISBN 978-617-7654-34-5

(Серія «Особливі прикмети»)

Copyright © Heirs of Antonio Buero Vallejo, 2000

© Галина Грабовська, український переклад, 2021

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2021

Антоніо Буеро Вальєхо

Судді уночі

Уперше п’єсу було поставлено 2 жовтня 1979 року

в мадридському Театрі Лари[1] з таким акторським складом:

Дійові особи та виконавці

Хуан Луїс Паласіос, депутат — Франсиско Пікер

Хулія, його дружина — Маріса де Леса

Крістіна, лікарка — Вікторія Родрігес

Хінес Пардо, колишній поліцейський  — Фернандо Себріан

Дон Хорхе, директор фірми —Андрес Мехуто

Падре Ансельмо — Анхель Террон

Генерал — Хосе Паган

Скрипаль — Пепе Лара

Віолончеліст — Енріке Наварро

Пепіта, покоївка — Тереса Ґвайда

Голоси

У столиці держави і в наш час.

Правий і лівий бік — як їх бачить глядач.

Постановка — Альберто Ґонсалес Вергель

Сценографія — Альфаро Валенсія

Помічник режисера — Лоренсо Сарагоса

Примітка видавця: Фрагменти, взяті у квадратні дужки, були пропущені у спектаклях, аби скоротити їхню тривалість до прийнятної тоді. Це запропонований самим автором вибір для коротших вистав, якщо цього вимагають умови постановки чи так бажає режисер.

Декорації

Розкішна вітальня, кабінет якоїсь впливової фірми, приватні покої священника, закуток кав’ярні — ось місця, де в зручному просторовому суміщенні могла би відбуватися дія. Якщо простір сцени обмежений, то лаштунки могли би виглядати так, як описано нижче.

На передньому плані по обидва боки два вузькі дещо похилі мури залишають простір для входу і виходу. Впритул до лівого стоїть обшарпана канапа на двох, які бувають у кав’ярнях, а перед нею стіл, на ньому — чарка лікеру, чашка і газета. Поряд зі столом — стілець. Перед правим бічним муром — невеличкий письмовий столик з кріслом і стільцем, який чекає на відвідувача. На столику — лампа, папери, одна-дві книжки.

Підлога вітальні, яка займає центр сцени, простягається майже до просценіуму і двох бічних кутів. Скісний виступ, який починається при внутрішніх боках мурів і стає фронтальним у центрі, обмежує її периметр. Від бічних мурів відходять трохи навскіс до центру стіни вітальні. По центру обидвох — великі двійчасті двері. В глибині вітальні по обидва боки — два стінні виступи; між ними — великий напівкруглий еркер, до якого ведуть п’ять рівних сходинок, витягнутих уздовж віконного прорізу. Глибину еркера створюють широкі вікна, розділені легкими колонами. За ними — насичена чорнота нічного неба, яка у нижній частині ледь відливає синявою. В еркері — три стільці для струнного тріо. Пюпітрів нема.

Увесь простір еркера заслоняє великий коштовний гобелен. Його нижній край спадає до верху нижньої сходинки, ховаючи під собою чотири інші приступки; бічні краї збігаються з краями вузьких стінних виступів. На гобелені — строката середньовічна сцена із замками, королями, дамами, воїнами у борні.

На правому виступі вглибині на певній висоті — старовинне розп’яття на адамашковому облицюванні. При лівому виступі — барна шафка.

На передньому плані вітальні, трохи ліворуч — круглий столик на одній ніжці з телефоном, сигаретою і попільничкою, по обидва боки якого стоять два стільці. Поблизу нього, ліворуч і трохи позаду — фотель. На правому боці вітальні і трохи навскоси — м’яка частина, що складається з дивана і двох крісел. Перед диваном — довгий низький столик із сигаретницею, попільничками і журналами. Можливо, ще якісь стільці у підхожих місцях.

Килими, картини не є доконечне потрібними. Але уява є вільною.

Частина перша

І

(Абсолютна темрява. Скрипка, віолончель і альт грають марш, з якого починається (і яким закінчується) тріо для струнних ре-мажор опус 8 («Серенада») Бетховена. Гобелена не видно, зненацька яскравий промінь прожектора освітлює один із трьох стільців, які стоять в еркері, а саме: той, що праворуч. На його сидінні лежить смичок, а спертий на його спинку альт випромінює сяйво світлого дерева. Через декілька секунд промінь прожектора розширюється і вихоплює із сутіні двох музикантів у фраках. Той, який сидить на стільці ліворуч — Скрипаль, той, що в центрі — Віолончеліст. Але в мелодії чутно також звук покинутого альта. Скрипаль — ставний молодик, якому з вигляду років двадцять, Віолончелісту з грубими й жорсткими рисами обличчя, либонь, перевалило за шістдесят п’ять. Обличчя в обох дуже бліді, під очима фіолетові кола, уста надто червоні. За вікнами панує темна беззоряна ніч із легенькими прикметами світанку. Потроху загоряється інше світло, доки вітальня не стає яскраво освітленою. Однак у цій яскравості є щось аномальне і дивне. Інші персонажі у вечірньому вбранні, сидячи у вітальні, курять і п’ють, слухаючи концерт. На двох стільцях, що стоять біля круглого столика, сидять Хуан Луїс і Хулія. Вони усміхаються, їхні руки торкаються одна одної поверх столу. Йому з вигляду сорок п’ять років, хоча може бути і п’ятдесят. Зовнішність у нього приємна і вишукана. Їй близько сорока, але вона досі є вродливою та привабливою. В одному з крісел м’якої частини, котре стоїть ближче до просценіуму і трохи повернуте на схід, сидить дон Хорхе: сеньйор під сімдесят з дуже доглянутим сивим волоссям і в бездоганному костюмі-трійці. Крістіна сидить на найдальшому краю дивана. Це рішуча з вигляду жінка з миловидним обличчям, якій також близько сорока, час від часу вона робить ковток віскі. Її ліву щоку перетинає довгий шрам, практично замаскований пластичною хірургією, тож вночі він майже непомітний. На дивані також сидить Падре Ансельмо: старий священник у світському одязі і з колораткою. У другому кріслі меблевого гарнітура слухає музику армійський Генерал-лейтенант поважного віку в мундирі і з червоним шовковим поясом. У фотелі, котрий стоїть ліворуч поблизу круглого столика на одній ніжці, непорушно, повернувшись у профіль, сидить Хінес Пардо. Він не п’є, не курить. Схоже, його ніхто не помічає, а коли настає відповідна мить, випити йому не пропонують. З усіх присутніх він єдиний вбраний у денний костюм світлих тонів. У нього м’який і ласкавий погляд, приємний вираз обличчя. Йому близько п’ятдесяти. Пепіта — це покоївка: гарна дівчина у чорній формі, яка чатує при лівому вході, тримаючи тацю з напоями. Двоє дверей вітальні розчинені навстіж. Марш «Серенади» триває точно дві хвилини. Поки він звучить, присутні стиха обмінюються схвальними коментарями, п’ють, пропонують одне одному сигарети чи вогонь... Хулія і Хуан Луїс ніжно дивляться одне на одного. Марш завершується. Лунають оплески і схвальні вигуки. Два виконавці підводяться, вклоняються і знову сідають. Хулія хоче встати, її чоловік її затримує).

ХУАН ЛУЇС: Хіба зараз не гратимуть «Адажіо»?

ХУЛІЯ: Де там! П’єса скінчилася.

ХУАН ЛУЇС: Вона ж починається цим маршем!

ХУЛІЯ: Він повторюється у фіналі. (Відштовхує його руку). Пусти мене! Треба зайнятися гостями. (Оплески змусили музикантів знову вклонитися. Хулія підводиться і йде до дивана).

ДОН ХОРХЕ (звертаючись до неї): Яка краса, пані!

ХУЛІЯ: Дякую. (Генерал підводиться і цілує їй руку).

ГЕНЕРАЛ: Чудовий концерт. (Непорушні й усміхнені, двоє музикантів дивляться з узвишшя на присутніх).

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Уже небагато є місць, де так шанують дружбу.

ХУЛІЯ: Ви дуже люб’язні. Вип’єте ще?

ГЕНЕРАЛ: Було б непогано.

ХУЛІЯ (обернувшись до покоївки): [Пепіто].

ПЕПІТА: [Так, пані]. (Виходить уперед, не звертаючи уваги на чоловіка, який у світлому костюмі сидить у фотелі, підходить до дивана і простягає тацю. Генерал і Крістіна замінюють свої порожні склянки на інші).

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Що гратимуть зараз?

ХУЛІЯ: Тріо «Серенада» Бетховена.

КРІСТІНА: Хіба допіру його не виконали?

ХУЛІЯ (з невинною усмішкою): То й що? (Приховане здивування присутніх. Хуан Луїс, який слухав її, простягає до неї руку).

ХУАН ЛУЇС: Але ж, Хуліє... (Вона його не чує).

ГЕНЕРАЛ: Що ж... Слухати його не набридає. (Покоївка простягає тацю дону Хорхе. (Той з розсіяною усмішкою відмовляється). Падре Ансельмо встає і підходить до них. Хулія і Генерал шепочуться).

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Сину мій, небо осипало вас милостями. Та ви вмієте повертати їх стократ, як цього хоче Господь Бог. (Крістіна підводиться і приєднується до Хулії та Генерала).

ХУАН ЛУЇС: Нам з Хулією завжди мало того, що ми можемо вам дати. (Занепокоєно дивиться на музикантів). І боюся, що цього вечора... не все до ладу.

[ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Музиканти чудові!

ХУАН ЛУЇС (сміється і стишує голос): І дуже дорогі! (Занепокоєно). А втім...]

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Любий лікарю, ні тут, ні в себе в клініці ви не повинні просити неможливого.

ХУАН ЛУЇС (дивиться на музикантів): Ви не помітили... що чогось бракує? (Дон Хорхе з усмішкою дивиться на Хуана Луїса).

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Аж ніяк. Вечір [вдався навіть ліпший, ніж попередні]. Гідний того, що відмічається! [Тільки подумати — двадцять років подружнього щастя!

ХУАН ЛУЇС: Які промайнули, мов одна мить...

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Вродлива і доброчесна дружина, двійко славних дітей, чудове становище і найпрестижніша у місті консультація. Ви можете дякувати Богу.

ХУАН ЛУЇС: Я роблю це щодня.

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Я знаю.] (Пепіта простягає йому тацю. Він бере склянку). Дякую, дочко. (Обертається до гурту.) Генерале, ходімо зі мною. Церква має щось сказати воїнству. (Йде до них. Генерал виходить наперед і сміється).

ГЕНЕРАЛ: Я слухатиму її, як вірний християнин, сховавши зброю. (Він запрошує священника відійти ліворуч, і вони тихо перемовляються. Пепіта [підходить до Хуана Луїса і простягає йому тацю).

ХУАН ЛУЇС: Ні, дякую. (Збирається відійти, але її реакція його зупиняє).

ПЕПІТА (з дивною фамільярністю): Так.]

ХУАН ЛУЇС ([із роздратованим здивуванням): Ні! (Вона відходить),] ставить тацю на барну шафку і виходить у ліву кулісу. Хулія і Крістіна, які [шепотілися, не зводячи з них погляду,] обмінюються легким смішком. Хуан Луїс йде в їхній бік).

ХУАН ЛУЇС: Тебе болить шрам на щоці?

КРІСТІНА: Ні.

ХУАН ЛУЇС: Я радий. (Поки до них наближається дон Хорхе, вони знову хихотять). Усе гаразд?

ДОН ХОРХЕ (не дивлячись на нього): Залежить, з якого боку подивитися.

ХУАН ЛУЇС (знічено): Ви не мали би піднятися в еркер?

ДОН ХОРХЕ (дивиться на нього): Я?

ХУАН ЛУЇС: Аби заграти на альті... Це нічого, що ви не у фраку.

ДОН ХОРХЕ: [Ви щось плутаєте.] Я не музикант.

ХУАН ЛУЇС: Вибачте, доне Хорхе. (Обертається і дивиться на Пардо, який і далі сидить непорушно. Ступає до нього кілька кроків. Хулія відходить від Крістіни і підходить до Хуана Луїса. Водночас Крістіна підходить до барної шафки, бере іншу склянку і підходить до Генерала і священника, аби поговорити з ними).

ХУЛІЯ (ніжно бере Хуана Луїса під руку): Всі задоволені. Даси мені цигарку?

ХУАН ЛУЇС (дає їй цигарку і бере собі іншу): Мало людей, правда?

ХУЛІЯ: Мало? [Дім переповнений.] Поглянь [у саду чи в інших кімнатах].

ХУАН ЛУЇС: Я їх не чую.

ХУЛІЯ: Вони здійняли добрячий гармидер.

ХУАН ЛУЇС: З чого ви з Крістіною сміялися?

ХУЛІЯ: З того, який стурбований у тебе вигляд. (Вона прикурює цигарку від запальнички, яку він їй простягає.)

ХУАН ЛУЇС: Тебе нічого не турбує? (Закурює цигарку).

ХУЛІЯ: А є причини?

ХУАН ЛУЇС: Бракує музиканта.

ХУЛІЯ (з веселим здивуванням): Що ти кажеш?

ХУАН ЛУЇС: Подивися на альт. Він лежить покинутий [в еркері].

ХУЛІЯ: Третій музикант вийшов кілька хвилин тому. [Гадаю, він незабаром повернеться]. (П’є зі склянки, яку тримає в руках).

ХУАН ЛУЇС: Грали тільки двоє!

ХУЛІЯ (ніжно): Ти надто багато працюєш. Чому б нам не відпочити?

ХУАН ЛУЇС: Либонь, це один з твоїх тонких жартів...

ХУЛІЯ (сміючись): Здається, жартівником є ти. (Він заперечує.) Зараз повернеться третій і вони знову заграють тріо «Серенаду».

ХУАН ЛУЇС: Навіщо їм повторювати п’єсу?

ХУЛІЯ (за якусь мить): На прохання гостей.

[ХУАН ЛУЇС (зітхає): Щось дивне коїться цього вечора.

ХУЛІЯ: Це все твої вигадки.] Ну ж бо, не супся! Це наше свято! (Ніжно до нього тулиться). Двадцять два роки відколи ми познайомилися на медичному факультеті.

ХУАН ЛУЇС (усміхається): [Нехай Господь благословить тебе за них!] Уважу твої примхи і натомість влаштую тобі несподіванку.

ХУЛІЯ (глузливо): Як на всіх наших річницях? [Вже запізно!] (Їх перебиває дон Хорхе, який дивився на них і за мить до того підвівся).

ДОН ХОРХЕ (Сердечно): Ми вже мусимо йти... Вам хочеться побути самим, і це помітно.

ХУЛІЯ: Але концерт ще не скінчився!

ДОН ХОРХЕ: Це правда. Коли знову заграють тріо Бетховена?

ХУЛІЯ (звертаючись до чоловіка): Чуєш?

ХУАН ЛУЇС: Мене це тішить. (Загасивши сигарету, звертається до дона Хорхе). Ви не можете піти до того, як Хулія отримає свій сюрприз. (Підносить голос). Любі друзі... Будь ласка. (Бере свою дружину за руку і веде на середину вітальні. Гості підходять до них). Хуліє, в присутності наших найближчих друзів дозволь сказати тобі: дякую за ці двадцять медових років. (Сміх).

[ГЕНЕРАЛ: Браво!]

ХУЛІЯ: Це я тобі дякую, Хуане Луїсе. (Вони обіймаються і цілуються. Крістіна і Генерал плескають у долоні).

[ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Нехай Господь вас благословить! ]

ХУАН ЛУЇС (витягає з кишені невеличку коробочку): Прийми цю дрібничку — з любов’ю від мене. (Сяючи, вона бере коробочку).

КРІСТІНА: Що там? Що там? (Підходить ближче. Інші роблять те саме. Хулія відкриває коробочку. Що всередині — не видно. Хуан Луїс усміхається. Обличчя Хулії похмурніє. Гості витягують голови, аби побачити, що в коробочці, і вона трохи обертає її, аби полегшити їм це. Всі збентежено відводять погляд).

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО (невпевнено): Яка краса.

КРІСТІНА: Еге ж. (Відходить).

ГЕНЕРАЛ: Справді краса. (Спантеличено дивиться на священника. Хуан Луїс непокоїться. Хулія раптом закриває коробочку і кидає на чоловіка крижаний погляд. Потім квапливо перетинає вітальню і вибігає в праву кулісу).

ХУАН ЛУЇС (робить кілька кроків услід за нею): Хуліє!

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Генерале, вже дуже пізно. (Звертаючись до Хуана Луїса). Дякую за вечірку, сину мій.

ХУАН ЛУЇС (вертається до нього): Ви вже йдете?

КРІСТІНА (сухо): У мене завтра спозаранку робота. Добраніч [усім]. (Виходить у ліву кулісу).

ХУАН ЛУЇС (поки вона не вийшла): Концерт ще триватиме, Крістіно...

ГЕНЕРАЛ: Однак уже пізно. Я відвезу вас додому, падре Ансельмо? [На мене внизу чекає авто].

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Бог вам заплатить.

ХУАН ЛУЇС: Не йдіть ще! Хулія [трохи знервована, але] зараз повернеться. [Вона вибачиться].

ГЕНЕРАЛ (простягає йому руку): Тримайтесь!

[ХУАН ЛУЇС: Чому?

ГЕНЕРАЛ: ] Ідемо, отче?

ПАДРЕ АНСЕЛЬМО: Воля ваша. (Обидва виходять у ліву кулісу. Дон Хорхе простує до правої ).

ДОН ХОРХЕ (не зупиняючись): Добраніч. (Розстроєний Хуан Луїс бачить, як він виходить у праву кулісу. Потім починає ходити туди-сюди під незворушним поглядом музикантів).

ХУАН ЛУЇС: У неї тільки трохи запаморочилася голова... [Щойно вона повернеться, концерт продовжать... Ті, хто тут є, йдіть до вітальні. (Сміх невидимих людей).

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС (зі сміхом): Треба звідси йти.

ЧОЛОВІЧИЙ ГОЛОС (зі сміхом): Хуану Луїсу кінець.

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС (сміх): Саме тому. Тут нам уже нічого не перепаде.

ГОЛОСИ (зі сміхом): Нічого! Нічого! Нічого! Йому капут!

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС: Ну то ходімо.

ГОЛОСИ: Ходімо... Ходімо... (Голоси віддаляються і стихають).] Світло тьмяніє і залягає напівморок. Музиканти, що пильно дивляться на Хуана Луїса, й самотній альт, лишаються освітленими. Хуан Луїс стоїть лицем до просценіуму, на обличчі — розгубленість. Прожектор це підкреслює. Музиканти перезираються і готуються грати.

ХУАН ЛУЇС (не обертаючись): Ні. (Музиканти відводять смички від струн. Він обертається до них і підходить ближче. Промінь світла йде за ним). Я починаю розуміти.

ВІОЛОНЧЕЛІСТ: Ви нічого не розумієте.

ХУАН ЛУЇС: [Ви мене слухались! Так іноді буває, вечорами.] Я не у вітальні, а в спальні. І вже не хочу вас бачити! Згиньте!

СКРИПАЛЬ: Це не так просто, друже.

ХУАН ЛУЇС: Друже?

СКРИПАЛЬ: Не пригадуєш мого обличчя?

ХУАН ЛУЇС (сердитий, обертається до нього спиною): Хто ви?

ВІОЛОНЧЕЛІСТ (смішок): Три музиканти.

ХУАН ЛУЇС: Я не бачив третього.

СКРИПАЛЬ: Але він є. (Коротка пауза).

ВІОЛОНЧЕЛІСТ (звертаючись до свого товариша): Він уже потроху усвідомлює, що це не так просто.

СКРИПАЛЬ: А інше усвідомить?

ВІОЛОНЧЕЛІСТ: Можемо його спитати. (Звертаючись до Хуана Луїса). Ви лікар?

ХУАН ЛУЇС (мнеться, опускає очі): Ні.

ВІОЛОНЧЕЛІСТ: Отож-бо й воно. (Вказує на Скрипаля). Він також ним не став.

СКРИПАЛЬ: Як і вона. Хулія покинула навчання, щоб вийти заміж за Хуана Луїса Паласіоса.

ВІОЛОНЧЕЛІСТ (звертаючись до Хуана Луїса): Пригадуєте? Хулія і ви жили у двох помешканнях у цьому самому будинку. [Вона змалку зводила вас із розуму].

ХУАН ЛУЇС (похмуро): Я її любив.

СКРИПАЛЬ: [І любиш...] Так. Любов, а не що інше. Невтомний хробак.

ВІОЛОНЧЕЛІСТ: Що пожирає. (Звертаючись до Хуана Луїса). Якщо ви не лікар, то скажіть нам, хто ви.

ХУАН ЛУЇС: Не знаю.

СКРИПАЛЬ: [Треба йому допомогти. Ти] адвокат. Ти зайнявся політикою і тепер є депутатом. Весь із себе ліберал, який прагне знову служити батьківщині.

ВІОЛОНЧЕЛІСТ: Знову?

СКРИПАЛЬ: [Ти мав би пам’ятати краще, ніж я]. Він уже був міністром.

ВІОЛОНЧЕЛІСТ (киває): Під началом Його Превосходительства.

СКРИПАЛЬ: Пам’ятаєш, хто був Його Превосходительством, Хуане Луїсе?

ХУАН ЛУЇС (вагаючись): Ні.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.