На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Мис Доброї Надії

Дівчинка ледь продерла очі. Їх продуло, так наче вона сиділа десь на протязі — очі повнились кислицями, ніби гноєм. Хоча то цілком міг бути і гній. Хоч би про який протяг йшлося, він однозначно був меншим лихом, ніж цей вітер. Мала відкривала очі, кліпаючи ними, наче хлюпаючи в каші з білої жижі. Але в них миттю залітав пісок, і вона навіть не жмурилась, а просто піднімалася з холодної землі навпомацки із заплющеними очима. Дівчинка розгледіла якийсь дім віддаля, але не так, щоб дуже. Розвернулась, аби стати по вітру, щоб він дув їй у спину, й аж йойкнула, до того ж голосніше, ніж хотіла. В обрій врізалося холодне північне море. Посивілі хмари гостро вирізьблялися за білим сухотним сонцем, вкладаючись на непригладжене плесо морської лінії спати. Хвилі бігли й бігли і набігали одна на одну, і придушували одна одну, притоплювали, задихаючись білою піною на кінчиках своїх нетривких, миттєвих життів. Далі вони, добігаючи берега — прямовисної скелі, з виводком смертоносних дітей-каменів, що рясно розляглися в підніжжі матері-мису, — розбивалися об нього в останній вияв життя, зрештою, як і перший, — у крик.

«Де я?» — подумала дівчинка. І справді, де? Але жодна звивина, жоден нейронний контакт не сколихнувся від цієї її думки. Мозок, як і душа, й серце мовчали. Ніби пустота огортала її з усіх боків утробним ніжним материнським теплом. Ніщо не прокидалося в маленькій голові, обрамленій сплутаним каштановим волоссям, що його рвав на пасма вітер, ніби хотів зірвати й розвіяти над Мисом.

Дівчинка розвернулась, кутаючись у кволенький плащик, що тріпотів безвольною ганчіркою на вітрі, намагаючись зірватися в прірву. Вона прикрила очі й пішла вбік будинку, лиш іноді позираючи, щоб перевірити напрямок руху. Її компас, схоже, не тримався чітко прокресленої мозком лінії як найкоротшого маршруту з точки А до точки Б, її постійно зносило вправо, вбік іще одного урвища.

Дитина вдихала повітря, і воно, здавалося, обпікало, було неприємним, наче її гортань ніколи раніше не турбував цупкий зв’язок вуглекислого газу, кисню й азоту. Холод пронизував до кісток, минаючи безвольну ганчірку-плащик і легеньку вицвілу сукенку блакитних тонів, що сягала самих п’ят. Коли дівчинка врешті додріботіла своїми куцими дитячими ніжками до воріт будинку, ті здалися їй велетенськими.

«Тут мають жити велети й дракони», — подумала вона, налягаючи всім своїм м’яким тільцем на ворота, щоб потрапити всередину.

Будинок, що здалеку здавався рибальською хатинкою, зблизька виглядав понурим і покинутим. Складений із почорнілих дерев’яних балок, він здіймався посеред просторого двору помешканням не велетів, але відьом, які нічому й ніколи не дивуються, як перезрілі тисячолітні секвої, що височились непрохідним лісом поза домом. З ворітьми не вдалося, й дівчинка протислась у щілину між ними та непривітним парканом із частоколу й побачила на подвір’ї десятки кролячих кліток. Незграбні, неоковирні, зроблені чи то наспіх, чи спеціально так само грубо, як і паркан та дім, з товстої поржавілої сітки, наче кролі були вовками й могли перегризти щось тонше, а згори накриті так-сяк припасованим рубаним шифером. Ці клітки ховали від світу запечатаних сюди лишайних, поскубаних чорно-сірих кролів із червоними злодійкуватими очима. Дівчинка наблизилась до кліток, позазирала крізь дірки в потужних сітках — кролі цілими своїми кодлами шугалися від неї, ніби досі не бачили ніяких людей. Дикі й скуйовджені, вони почали вищати, топтати одне одного, намагаючись забитися в якомога віддаленіший куток — і так вони стали схожі на один до смерті наляканий організм із брудного хутра, різців та пазурів.

Дівчинка попрямувала до дверей. Величезні, зроблені із суцільних дощок старезного дерева, вони також не додавали привітності цій оселі. Мала постукала у двері за допомоги міцно прибитого до них залізного кільця й відійшла, про всяк випадок, зі сходів вузького ґанку, щоб, принаймні, охопити поглядом того, хто міг би бути настільки великим і потужним, аби ці двері відчиняти й зачиняти щодня. Вітер надував її плащик, наче вітрила маленького корабля, готового чкурнути між незворушних фьордів геть у відкрите море. Але ніхто не відчинив. Свистів вітер, чухалися кролі, та ніхто не порався в домі, не вставав, не кректав, не йшов до дверей, навіть не дихав.

Дівчинка знову підійшла впритул, постукала залізним кільцем іще раз, потім ще раз і припала вухом до холодного дерева. Здавалося, вона чула, як рухаються, тривожаться й живуть усередині міцної породи, в деревині, колонії термітів, як переливаються з епіцентру стуку до країв дверей цілі венозні магістралі комашиних потоків. Дівчинка чула, як течуть ріки десь дуже далеко, як стогне напружене повітря в полях за лісом, як чухмаряться кролі, як виє вітер, заповзаючи до шпарин дому, як стукає в скронях, ближче до вух, її власне серце, але нічого, нічого такого, що ознаменувало б наявність життя там — за цими глухими почорнілими дверима. Тоді вона взялась за залізне овальне кільце, що ошпарювало холодом і шерепатістю іржі впивалося в маленькі ніжні руки, й потягла на себе з усіх своїх дитячих сил. Двері, гальмуючи об прорізаний давно-давно поріг, піддалися. Й крізь утворену шпарину дівчинка протислася всередину дому.

— Добрий день! Є тут хто?! — гукнула вона в просторий незатишний коридор, що переходив у величезну кухню.

— Я зайшла до вас, там страшенний вітер! Ау?! — прокричала затим і, самотіючи посеред велетенського дерев’яного дому, додала вже зовсім пошепки: — Ну хоч хто-небудь.

Але тільки вітер зрешечував своїм гулом дім у шпаринах потужних дощок.

І раптом дівчинку пройняв страшенний холод та скрутив гострий біль у животі. Вона впала на підлогу, обіймаючи коліна, завила і стислась у зиготу якогось єства — не людина, не тварина, просто живий кавалок тіста, не годний ні до думок, ні до розмноження, ні до смерті. В її свідомості застробоскопила реальність, голову стисло й потягло виблювати все, чого й так не було всередині — насмішка живої матерії, тіло окремо від духу показувало, яким жорстоким і болючим може бути існування.

«Не треба, будь ласка, не треба!» — прокричала дівчинка. І щойно ці слова злетіли з її вуст, як її скрутило ще більше, а в голові зазвучав чийсь чужий голос. Вона розплющила очі і в спалахах спазмів побачила цвяха, що валявся поряд. Дотяглася до нього, випроставши тоненьку ручку, й почала нашкрябувати щось на підлозі. Щойно ж вишкрябла послання, її різко відпустило, і знесилене тіло розслабилось, а сама вона відключилася.

Коли дівчинка знову розплющила очі, стояла вже глупа ніч. Погляд застилала темрява, й малій могло здатися, що вона осліпла, якби не самотня запалена свічка на височенному столі. Дівчинка хутко підвелася, гукнула в темряву:

— Хто тут? — і не почула жодної відповіді, окрім шарудіння сонних кролів знадвору.

— Тут хтось таки є! Ви запалили свічку. Де ви? Де я? Хто я?! — почала сколихувати глупу ніч дівчинка.

Але нічого. Нічого такого, що можна було би прийняти за присутність бодай когось живого, окрім неї й недоумкуватих кролів, — нічого не відлунювало, не звучало, не шепотіло, не билося, не дихало й не жило в цих дерев’яних стінах. Тоді дівчинка зіп’ялась на ноги, надто різко, щоб не впасти знов. Закрутилось у голові, й вона присіла на місце свого нещодавнього скніння. Долі були нашкрябані якісь слова. Вона не могла розібрати власних каракулів і не могла вичленувати з пам’яті змісту того, що промовляв їй голос. Мала підвелася знову й похитнулась, завалюючись набік. Добре, що в темряві погляд чіплявся за джерело світла й не гуляв, не плутався уламками реальності, замкненої в стінах дому. Вона підійшла до столу, стала навшпиньки й ні — дістала тільки його краю. Тож пішла тягни-штовхай підсувати громіздкого стільця під потрібний край столу. Хто міг сидіти на таких стільцях? Хто міг їх запросто перетягувати туди-сюди, коли потрібно міняти свічки в лампах під стелею? Хто міг узагалі без стільця діставати тої височенної стелі? Хто б міг, його тут не було, й нікого не було. Мала забралася на стільця, сіла на нього, переводячи подих, і легко дісталася кимось дбайливо запаленої свічки.

«Мене люблять, мене напевне люблять, якщо запалюють такої ночі для мене свічку», — подумала дівчинка й підтягла свічку в мідному підсвічнику до себе, поближче до краю.

Тепло вогню струменіло поверх білого стовпчика з грубого воску й жиру. Дитина почала зазирати в нього, вдивлятися, як у рідного, як у свого єдиного співбесідника.

— Хтось запалив тебе, хтось думав про мене, — проказала вона, й блакитні її очі здавалися пронизливо іскристими посеред цієї безконечно самотньої ночі.

Дівчинка раптом зрозуміла, що тут — на довгі-довгі милі навкруги — нікого нема. Присутність голосу й духу, яку вона відчувала од самого того моменту, коли розплющила вперше очі, покинула її. Тут була лишень вона з вогником, і за стіною кролі. Мала простягла долоні до свічки, наче хотіла взяти ними вогонь, відірвати його від воскового кореня й понести, сховати десь у нетрях дому разом із собою. Свічка й гріла, й обпалювала. Дівчинка взяла її й поставила на стільця, потім злізла сама й пішла читати власні каракулі.

На підлозі було вишкрябано погано зрозумілим почерком: «Нагодувати. Пробачити. Відвести на Мис». Кого нагодувати, кого пробачити, куди відвести — дитина не розуміла. Та все ж стало легше — вона тут не була сама, хтось щось від неї хотів.

Дівчинка, надто стомлена, щоб думати далі над усім цим, почимчикувала зі свічкою в руках углиб дому. За вітальнею-кухнею розпласталася велика простора кімната, щось на кшталт спальні. Її стіни з дерев’яних дощок стугоніли шпаринами й дрібними дірками, виїденими не то термітами, не то щурами. Вітер посвистував по кутках. Збоку виступав велетенський, як і все тут, камін, а перед ним лежав посірілий матрац з несвіжою постіллю. В кімнаті на стільцях мала познаходила шкури якихось тварин та жорсткі кусючі верблюжі ковдри. Поставила свічку на прикамінний виступ і все це по черзі згребла собі на ліжко.

Потому закуталась у ковдри й шкури, лишивши назовні тільки свого носа, — крихітне звіря, вона хутко віддалася світлому й доброму сну.

В її сні жінка, яку чоловік називав Мартою, а вона його Віктором, ходила в легкій напівпрозорій білій сукні туди-сюди, час від часу потрапляючи до променів вечірнього серпневого сонця — жовтого, теплого, останнього. Контури її тіла вирізьблялися в мішкуватій безформній сукні. Марта всміхалася і все повторювала: «Віктор, мій мандрівник, Віктор». Повторювала таким глибоким, низьким, посрібленим пристрастю голосом, що від цих слів усе її єство наповнювалося жовтогарячими океанами ніжності.

— Вікторе, — прошепотіла вона, підходячи впритул і розсуваючи його коліна своїми тонкими, наче недооформленими, підлітковими ногами.

— Марто, — шепотів він, беручи її обома руками за сідниці, притискаючи низ її живота до своїх губ.

Жінка розстібнула його штани, він підвівся, щоб вона приспустила їх і могла сісти на нього згори. Марта пустила руку собі в проміжину й направила його член у себе, трохи побалансувала над ним, лиш ледь торкаючись ніжністю своєї плоті його напруженої здибленої голівки. Потім сіла, пливучи спраглим поглядом, на нього й занурилась до океану звуків та почуттів.

Рухаючись повільно, повільно підводячись та повільно опускаючись, щоб відчути кожен порух Віктора в собі, Марта почала, задихаючись, говорити: «І так буде завжди. Я завжди кохатиму тебе, навіть якщо богиня Сонця не встане більше, а зорі, сестри її, не розплющать свої очі на небосхилі. Я все одно завжди кохатиму тебе».

Віктор впивався руками в її сідниці, оголював її груди, цілуючи їх, вдихаючи її слова разом із поцілунками. А потім полинуло світло, потоки терпкого солодкуватого світла, що заповнювали Марту зсередини й досягали самого її сонячного сплетіння. Там горіла прекрасна квітка із тисячами золотих пелюсток.

Марта лежала горілиць, гола і втомлена, млосна, від спраги облизуючи шорсткі губи, й казала:

— І що далі?

— Далі? — перепитав Віктор.

— Тобто тепер, — засміялася Марта.

— Тепер? А тепер у нарешті нашому домі настане тепер, — він кусав її за вухо.

— Пройдисвіт, не заговорюй мені зуби, я на цілий рік відклала роботу над дипломом.

— Ну що ж, ти продовжиш свою наукову роботу, а я продовжу будувати кораблі. І так ми будемо жити. Я ходитиму на базар і купуватиму рибу. По суботах у нас буде рибний день.

Марта всміхалась і перебивала його.

— Цур, я готуватиму салат. Я не вмію готувати рибу, тож за мною салат. Ми запрошуватимемо друзів на вечерю?

— В суботу? — дивувався Віктор. — Ні, в суботу ми нізащо не випхаємо їх із дому. Я маринуватиму баранячу ногу на неділю. А в суботу ми будемо тільки вдвох чи коли-небудь утрьох. Але друзів треба запрошувати в неділю — щоб вони не засиджувалися й пошвидше бігли додому, на низькому старті.

— І всю суботу ми будемо кохатися, — казала Марта, різко підводячись і цілуючи його в губи.

— А тебе стане? — питав Віктор.

— Мене? Завжди... — ніжно шепотіла Марта.

Дівчинка прокинулась, їй було ніяково від свого сну. Вона не знала ні цієї Марти, ні цього Віктора. Підвелась на ліжку — все лишалося на своїх місцях: вона в домі, дім на Мисі, Мис над морем, море під небесами. І навіщо вставати такого сірого сухотного ранку? Мала всю ніч вовтузилась у шкурах і ковдрах — у неї з’явилися кубла на голові, наче якісь умілі майстрині всю ніч валяли з її волосся чагарники й дикі квіти. Дівчинка поглянула перед себе й дивилася так довго — на випростані й куці ноги, які й мають бути в дітей, — мала часу, щоб просто так сидіти й дивитися.

Потім стягла одну з кусючих ковдр із диким ворсом, вкуталася в неї з головою, трикутничком заламуючи над маківкою, як хатку. Хатка йшла хатою й тягла за собою свої подоли. Ногам було дуже холодно. Дівчинка сумно роздивилася спальню, що її за таку загалом нічого, окрім несвіжого посірілого матраца, й не видавало. Кімната як кімната, така сама, як кухня-вітальня, тільки не кухня й не вітальня, а просто кімната як кімната з каміном.

Хатка з верблюжої ковдри полопотіла на кухню й засміялася. Дівчинка уявляла, що там хтось буде, але цей хтось так швидко тікає й так майстерно ховається, що знайти-зловити його немає найменших шансів. Тупотіла ногами, шурхотіла своїм шерстяним вігвамом з кімнати до кімнати, забиралась під стіл, і ніхто їй слова поганого, як і хорошого, звісно, не сказав. Знайшла тумбу з матерією, поряд із посірілим матрацом, і все звідти повикидала — все, як тхір чи кіт, передніми руками-лапками повигрібала на підлогу і сміялась. Там дівчинка знайшла грубі кавалки тканини й пообмотувала ними обидві свої ноги, позав’язувала шматки, наче сандалі, навколо стопи мішковинними мотузками. Знайшла довгу спідницю й штани. Штани не взяла, а в спідниці проробила рукава-дірки, й вийшов светр.

Ось така, вся запакована, мала налягла на двері й відчинила їх знову, тепер назовні, лишаючи світлі свіжі рани внизу, на дощатому ґанку.

Вітер і не думав вщухати. Заповз дитині в кубла волосся й оселився там, підіймаючи час від часу скуйовджені вихри в сіру вись. Дівчинка підійшла до кліток із кролями. Кролі вили й вищали. Блюдця в клітках були без води, лежало недогризене капустяне листя. Обійшла дім, за ним знайшла сарай, там валялися качани капусти, замерзлі покорчені голови буряків, товста морква з бородатим корінням. Дівчинка набрала доверху в свої маленькі схрещені ручки капустяних та бурякових голів і понесла їх до кролячих кліток.

Коли вона відкривала шиферні дахи, тупі кролі збивалися докупи, дерлися одне на одного, ховаючись якомога далі в куток. Мала кидала їм капустяне листя й зморщені буряки. Звірі перетворювались то в тій, то в цій клітці на безформну живу масу, що з неї стирчали ноги, різці та вуха. І все те сопіло, шморгало, десятками очей кліпало, короткозоро мружилось, не розуміючи ні цього світу, ні якогось іншого.

«Кролі, ви такі тупі», — промимрила дівчинка й відчула, що ці самі кролі, якщо й не розуміють, то, принаймні, стовідсотково знають, що вона тут, що вона жива.

На задньому дворі в покришеній інеєм траві стояв обмерзлий колодязь. Відро з гуркотом і передзвоном сталевих ланцюгів полетіло донизу, вдаряючись об кам’яні стінки й лунко стогнучи, і десь не так глибоко, як могло здатися, брязнуло об воду, потонуло. Дівчинка глянула вниз — чорна темінь. Вона плюнула кілька разів довгою тягучою слиною, а потім зауважила, що не варто туди плювати, бо це ж очевидно. Очевидні речі приходять у голову завжди запізно. «Зрештою, що кролям станеться?» — думала дівчинка, докладаючи недитячих зусиль, щоб викрутити заіржавілою корбою відро води нагору.

Нести повне відро теж було непросто. Півбіди відв’язати від нього ланцюга, півбіди — не впустити назад у колодязь, хоч би як хотілося погратися, а заодно й поприв’язувати ганчірок до ланцюга, щоб виміряти, яка ж насправді тут глибина? Все то було півбіди. А от нести це відро, що його для того доводилося всіма скупими силами підтягати до підборіддя, перегинаючись назад, це вже була повноцінна така собі біда-біда.

«Біда-біда», — повторювала дівчинка, вихлюпуючи воду то тут, то там, а все більше собі на саморобні чуні з густої шерсті, що намокали й не були вже ні теплими, ні такими, як із шерсті.

Ще важче виявилося наливати всім тим кролям воду.

«Може, хай би повиздихали?» — подумала дівчинка, й відразу ж передумала: окрім цих кролів — поряд хтозна в радіусі скількох кілометрів — певне ж, немає жодної живої душі.

Вона сиділа біля кліток натомлена, гризла капусту, позирала на тварюк, міркуючи, що вони взагалі-то м’ясо. Але як, як із от такого худого-тупого-неприємного створіння, що, знай собі, тільки жує та вищить, робиться смачна запашна вечеря у вигляді запеченого кролика в сметані? Ні, дівчинка цього не знала й продовжувала гризти капустяне листя.

Потім піймала найкомунікабельнішого кроля, що той, принаймні, не кричав несамовито, коли вона брала його на руки, й почимчикувала, цупко тримаючи за вуха.

Дитина стояла, витягнувши руку з кролем над Мисом, вітер скуб її кошлате волосся. Кріль видирався, як міг, нервово намагаючись дістати, намацати задніми лапами якусь уявну подобу ґрунту, хоч він напевне не бачив той самий на півночі занурений у себе горизонт: море, яке з’їло небо, яке з’їло море, яке, своєю чергою, з’їло море. І хоч дуже ймовірно і, швидше за все, так і було — всього цього кошмару кріль не бачив і не розумів, — але напевне відчував, що під ним до сотні стрімких скелястих метрів та щедро пророслий частокіл зі щербатого каміння. Кріль видирався, а дівчинка сміялась, вона думала, який же він дурний: що сильніше пручатиметься, то ймовірніше вона його впустить. Це точно. Це точно. Раптом малу кольнуло в саме серце, і вона рвучко забрала кроля з-над безодні й притисла до грудей.

«Тихо-тихо, я більше не буду», — проказала дівчинка кролеві, чиє серце в нарощувальних темпах децибел от-от мало б розлетітися на шматочки.

Мала занесла кроля в дім — вона відчувала себе винною й хотіла, щоб кріль її пробачив і став найкращим другом, щоб пережита разом вина й загроза неминучої смерті зблизила їх, як нікого в цьому світі. Але кріль тільки перестрибував з місця на місце по дощатій підлозі й відкладав купки свого кролячого лайна — від зазнаної травми він почав неконтрольовано дефекувати й тут і там, і тут і там. І не було жодної можливості взяти його до себе в ліжко, аби не бути обгадженою у своїх найтепліших пориваннях віднайти трохи дружби на цьому Богом забутому Мисі.

Дівчинці нічого не лишалося, як віднести кроля назад у клітку й більше не брати на руки гівнюка, чий сфінктер повністю втратив будь-який зв’язок із керівним центром самого кроля.

День заходився вечоріти. Важкі хмари опускалися нижче, збивалися в щільну матерію, наче й не з невагомих випарів води вони зіткані, а вирізані з отруйного свинцю.

«Нагодувати. Пробачити. Відвести на Мис», — повторила про себе перед сном, наче молитву, дівчинка, не розуміючи, ані що воно означає, ані що їй тут робити далі, й заснула.

На ранок вона так само піднялася з ліжка, вичухуючи з очей свербіж і кислиці, позіхнула, пометляла ногами, дивилася довго-довго перед себе в нікуди і в побілену дерев’яну стінку, а потім встала й вирішила, що сьогодні найкращий ранок, щоб звідси піти. В домі було затишніше, аніж би не було ніякого дому, з кролями було краще, аніж би не було нікого живого взагалі, але ж треба й честь знати. Мала замотала ліпше собі ноги, відшукала там само в комоді стару, але дуже теплу в’язану тканину, якою запнулася хрест-навхрест, і вкрила голову, як старі жінки. А ще знайшла чималий шмат ганчірки, в який поклала собі кілька голівок капусти й трохи буряків, зв’язала те все й перекинула через плече. Нехай хтось інший, зрештою, хтось, хто хазяїн цього всього, той велет, що все тут полишив на невизначений строк, нехай він про своїх кролів і дбає, годує їх, а вона, дівчинка, пішла.

Вітер все так само завивав і ревів, здавалося, тягнув її назад. Але теплі речі робили своє, мала могла так іти і йти, довго й далеко, назустріч невідомому. Невідоме ж чекало майже відразу за частоколом огорожі. Окраєць скелі відділяв від іншої частини суші високий ліс древніх могутніх секвой.

Секвої проростали незворушними вартовими, гублячись десь там, у небі, затягнутому туманами. Дівчинка дріботіла ногами, постійно задираючи голову вгору. Таких великих дерев вона не бачила ніколи. Хоча, що вона бачила, що колись там відчувала, не могла того згадати. Пам’ять її була схожа на цей ліс — могутнє коріння виповзало з землі, розривало її своїм нестримним пульсом життя, а верхівки зникали в недоступній висі без жодних шансів, жодних натяків на світ, що відкривався їм згори. Мала підійшла до одного дерева, що здалося їй теплим і добрим. Вона обійняла стовбур, розставивши руки на всю шир, і припала до вогкої грубої деревини. В ній текла кров, нуртувало життя, в ній не гули терміти й смерть, як у домі, — це було щось зовсім інше. Дівчинка вдихнула, втягнула в себе промоклий, м’який солодкуватий запах деревини.

«Мабуть, мокрі дерева пахнуть, як осінь», — подумала дівчинка і, щаслива, пішла далі в ліс, лишаючи велетенську добру секвою стояти там і скрипіти верхів’ям під натиском вітру — десь високо, дуже далеко вгорі.

Дороги не виднілось, але велетенські дерева вимагали багато місця й росли одне від одного на відстані витягнутих рук, зберігаючи рятівну дистанцію. В лісі було безвітряно. Внизу потужні стовбури стримували натиски стихії. Лиш десь угорі, у верховітті, стоншені секвої протяжно вили. А ще дівчинці здавалось, вона чує якісь інші далекі звуки. Мала зупинилася, прислухалась і почала розрізняти, розрізати, розділяти звуки: ті, що долинали з високості, — летіли налякані зграї птахів та вібрації землі з-під ніг — щось велетенське гупало потужними лапами.

І раптом ззаду затріщало гілляччя під швидкими ногами, а прямо за ним упало собі дерево, потім іще, й почувся страшний гуркіт. Дівчинка закричала й інстинктивно присіла.

— Давай, біжи! Бігом! — гукнула їй дівчина років двадцяти. Її скуйовджене руде волосся розсипалося в повітрі від швидкого руху. Вогненна незнайомка пронеслася швидко та впевнено, і малій нічого не лишалось, як побігти за нею.

— Стій! Почекай! — кричала дівчинка, марно намагаючись своїми ногами-коротульками встигнути за втікачкою. Звуки бігу невидимих велетенських лап і страшний гуркіт почали віддалятися й нарешті майже згасли.

Дівчинка впала, її голову стисло тим самим спазмом, що й за день до цього. Вона намагалась, вона зціплювала кулачки й хапала та рвала ніжними пальчиками землю. Але світло зрештою вимкнулося в її голові, лишивши тільки слід від тривожної хвилі рудого волосся в пам’яті, наче викарбувані сліди сонця на сріблом затрушеному дагеротипі — невагомі й невловимі.

Коли мала прокинулась, сонце вже завершувало свій похід по небосхилу. Поряд на землі було вишкрябано: «Не можна полишати Мис». На пальцях дівчинки зяяли рани, забруднені землею. Холод просочився в усі куточки її тіла. Мала, плачучи, вивертала покручі-руки та підібгала затеклі ноги — намагалася підвестись, але припадала до землі від тремору в кінцівках, у терпких мурашках, що бігали марафон по її тілу, відбираючи певність у ногах. Сонце нестримно падало, чіпляючись промінням за верхівки гігантських секвой.

Дівчинка врешті випросталась, витерла сльози і, згадавши про незнайомку, прокричала в ліс: «Ти тут? Агов?! Тут є хто-небудь?»

Але, як і раніше, ще зранку, м’який безвітряний спокій лісу ніщо не порушувало. Мала прислухалась, стогонів не чулося. Засмучена, вона поспішила вперед. Скоро мала впасти ніч, а дівчинка й гадки не мала, де тут сховатись. Та якось несподівано замаячило рятівне узлісся. Дитина не повірила своїм очам. Побігла все швидше, швидше, щоб задиханою, розпашілою — з-під тканини повилітало неслухняне волосся — вибігти на Мис.

Перед її очима простягся той самий шмат землі, що обривався різко в суворе спінене море, а попереду все так само чорнів дім і чувся кролячий виск. Кролі за день зголодніли й, можливо, навіть відчували, що їх покинули у цих дротяних тюрмах, лишивши напризволяще. Мала не розуміла, як таке можливо: коли вона впала, вона дезорієнтувалася? Чи, може, вона так злякалась, коли бігла за дівчиною, що не помітила, як та змінила напрямок руху? Можливо, незнайомка тепер у домі?

Хоч би як воно було насправді, тим часом сонце прощалося з Мисом останніми спалахами, потопаючи у воді. Дівчинка вирішила поспати, а завтра знову вирушити в дорогу.

Дім був зачинений, кролі негодовані, нічого не чіпано — все, як вона й лишила зранку.

Нагодувавши тварин, мала міцно зачинила за собою двері та вкуталась у свої ковдри й шкури, поринаючи до теплих в’язких обіймів ночі, захищеної від хижих морських вітрів кусючим верблюжим ворсом.

Зранку дівчинка зодяглась і чимдуж почимчикувала до лісу. Вона йшла швидко, не зупиняючись, насторожено вслухалась у вологу тишу й зовсім скоро знову вийшла на Мис.

Потому розвернулась і вже побігла вглиб лісу, щоб через деякий час знову сюди повернутися. Вона не розуміла — як і чому? Дівчинка в розпачі попрямувала до обриву — можливо, там знайдеться якась відповідь, хоч якась дорога.

На Мисі її чекали потужні пориви вітру, та вони були лагідними, не гострими, як перед домом, а м’якими. І хоч волосся її звивалося догори і всю її, здавалось, потоки повітря намагаються підняти, дівчинці було затишно. Вона підійшла до самого краю, камінці сипалися у спінену безодню в десятках метрів під її ногами. Але ніякого шляху тут не було, ніякого натяку навіть — прямовисна скеля стрімголов неслася вниз, розгубивши по дорозі до гострого каміння всю надію, сподівання та здоровий глузд. З усіх боків Мис омивався розбурханим морем.

Дівчинка, тиха й безнадійна, повернулася в дім, і, незважаючи на кролячий виск, ще завидна зарилась у свої барложі ковдри й заснула.

Марта сиділа навпроти залитого дощем вікна й готувала дедалі більше їй ненависне різотто. На стіні позаду неї висів велетенський ватман із написаним на ньому ієрогліфом «Аі», що означає любити. Велика глиняна миска із салатом була затоплена до країв солоними слізьми, лимонним соком і м’якоттю помідорів.

«Чергова субота, як гидко», — думала вона. Хвилинна стрілка на годиннику добігла якоїсь конкретної і символічної для Марти позначки, після чого жінка різко підвелась, схопила міцною рукою миску з салатом, другою ненависне різотто й послала все у смітник. Вечеря на двох осіла на його дні, дифузуючи з гниллю і пускаючи паростки смерті у своє черево. Вино з келихів Марта розмашистими рухами повідправляла до вмивальника. Стала никати по шухлядах — не знайшла. Пішла шукати до кімнати по сумках — не знайшла. Десь у закинутому аж на шафу рюкзаку-ведмедику нарешті надибала одну цигарку. Суха, стара, як старовинна скринька, сигарета пахла ацетоном, папером, бензином, старістю, тобто всім, чим можна, окрім тютюну. Але це не той випадок, коли хочеться тягнути в себе смачний медовий тютюн із люльки, як на малюнках дитячої книжки про Гобіта. Марта й сірники ледь знайшла, і закурила, прикашлюючи.

За вікнами стікав смугами відчаю дощ, перетворюючи некрасиву сіру висотку навпроти в імпресіоністичне диво.

«Як гарно», — думала Марта. Вона відчинила вікно і впустила до квартири осінній вогкий холод, що той миттю схопив її за руки, став лащитись, підніматися до грудей, підступати до горла. Марті було холодно, Марті було байдуже.

«Все має своє завершення», — думала вона. Та як усе-таки хотілося вічного неподільного щастя. Скільки того життя в людини — якийсь спалах, мікропшик на обличчі галактики; то хто ж, хто пошкодував того щастя на такий короткий, фактично непомітний термін?

У вхідних дверях провернулися замки. Клац, клац тими замками, наче хтось залізними дротами пестив відкритий розкурочений спинний мозок Марти. Вона інстинктивно стислася, наче хотіла уникнути удару, й не уникла.

Віктор, спльовуючи до носовичка перегар та залишки неприємних думок, що він стирав їх алкоголем, хотів пройти повз. У квартирі всюди було темно. Віктор знав, що Марта стоїть на кухні, знав, що вона дивиться на дощ, та зовсім не знав, що їй зараз сказати. Але, зачувши запах сигаретного диму, не втримався.

— Це ти на зло мені? — кинув запитання в темну кухню ледь висвітленому ліхтарями контуру Марти.

— Ні, це я на зло собі... чи для себе — ще не розібралась.

— Так ти тримаєш свої обіцянки? — Віктор дивився, як залишки сивого диму розтікалися навколо Марти, створюючи ореол якоїсь далекої туманності, такої ж далекої, як і вона сама тепер.

— Та ми багато чого одне одному наобіцяли.

Марта розуміла, що час розлютитися, час показати, де її територія, де та зяюча межа, за якою все стає ворожим і на якій вони вже дуже давно балансували з Віктором. Хотіла, але не могла. Думала тільки над тим, що воно глобально призначалося не для людей. Тобто вона давно вже привчила себе, що бути щасливою — це її право, її мета і завдання. Та все ж глобальним законам буття важило лиш анонімне й безперервне продовження життєвого ланцюга, а її щастя, чи будь-чиє, цим ланцюгом не передбачалося.

— У мене зараз складний період, а ти ніяк не допомагаєш пройти його.

Віктор не чекав такого тихого суму. Він бачив, як Марті боляче, але раптом зрозумів, що вона, попри все, готова від нього відмовитись. А чи готовий втратити її він, Віктор не знав.

— Я сотні разів просила тебе поговори зі мною, але ти закриваєшся, уникаєш. Я, наче шматок комети на периферії галактики, накручую свої мільйони років у темноті й самотності найвіддаленішими орбітами.

Віктор підійшов до Марти й обійняв.

— Я тебе люблю, — він так і сказав.

Марта якось стримано посміхнулась, власне, стримуючи не радість, а біль. І так вони й стояли лицем до лиця з осіннім вогким холодом, що, наче передсмертні маски, знімав морозним подихом воскові відбитки їхніх облич — такі тихі у відчайдушному пошуку надії.

Дівчинка зазирала до кролячих кліток, перевіряла крізь квадратики решітки, чи тато-кролик і мама-кролик не познімали свого одягу. Хто з кролів самка, а хто самець, дівчинка не могла знати, тому розподілила ролі між своїми вухастими друзями суто номінально. Знерухомлений тато-кролик часом кульгавив по клітці у твідовій шматині, що віддалено нагадувала піджак, а на думку дівчинки, саме ним і була. Вчора тато-кролик зламав ногу, й вони гуртом його лікували. Дівчинка подумала, що для певності треба ногу зафіксувати, тож прив’язала до задньої лапи нещасному кролеві з отупілим кошмаром в очах дерев’яну паличку, розтягнувши тугу лапу на всю її довжину. Тепер поранена істота майже не пересувалась, лежала розпластаною.

Мама ж кріль, чиї очі горіли червоним сказом, роздирала на собі все у шмаття, хоч воно й не надто відрізнялося від того, що дівчинка ще вчора вважала за сукню.

Мала дістала з клітки умовну маму-кроля, зв’язавши їй лапи, щоб та не роздерла часом рук та обличчя, й кілька разів дала по голові, примовляючи: «Ти негарно себе ведеш, так себе не ведуть хороші мами». Й понесла зв’язану тварину в дім.

На кухні кипіла почорніла каструля, все приміщення заповнив їдкий запах вареної капусти. На високому столі лежали кравецькі ножиці, тугі, з зеленими ручками, шматки тканини у квіточку, нитки з голками. Кріль увесь час крутився й біснувався, він намагався, як риба, вислизнути з тугих дитячих обіймів. З ним почало коїтись неладне, ледь забачив пару з каструлі. Й дівчинка, і кріль десь глибоко в душі здогадувались про сумісність окропу й кроля, але поки що далі нової сукні справа не йшла. Мама-кріль мала б ходити охайною.

Дівчинка поклала кроля на високого стільця, потім підсунула стільця до столу й нарешті вилізла на нього сама. Далі вони перебралися на стіл. Стара капуста — дівчинка вже перевіряла — вариться довго, інакше неїстівна гіркота й жорстка волокнистість ніде не діваються.

Кріль, забачивши одним оком ще й ножиці, геть закляк і прикидався вже мертвим. Мала ж прикладала до нього кремову тканину у вицвілу квіточку й щось зосереджено різала, зшивала, потім, примірявши, розривала й продовжувала знову. Тканина прекрасно зшивалася й розрізалась, а дівчинка косилась на кролячі вуха. Врешті, коли сукня була готова і вдягнена, мала зафіксувала тварину, яка з острахом чекала, коли ж це все скінчиться. Затим взяла ножиці й пропустила крізь них довгі сіро-чорні вуха, що супроводилось несамовитим виском, котрий миттю підтримали кролі знадвору, які почали метушитися й давити одне одного. Дівчинка сиділа вся в крові і з останніх сил відрізала — під сиренне виття піддослідного — залишки другого вуха. Кріль звивався, кричав — з його вух витікала кров.

«Не так легко, як із тканиною», — подумала дівчинка й спробувала пришити вухо до навіженої тварини. Та це виявилося ще важчим. Зрештою, мала туго позав’язувала кролю відрубки вух шматками кремової тканини у вицвілу квіточку. Тепер кріль був схожий на якусь там африканську маму. Дівчинка лишила шоковану тварину на столі, принісши їй до пари розпластаного в апатії тата-кроля з перев’язаною ногою. Потім наносила ще кролів, посадивши їх на стільці, — це вони прийшли в гості до неї, тата-кроля й мами-кроля.

— Ви такі гарні, — промовила дівчинка, сумно присівши поряд із ними на столі.

— А ви теж бачили ту дівчину з вогненним волоссям? Еге ж, тату-кріль? Як ви думаєте, хто вона така?» — і дівчинка приклала вухо до тата-кроля.

— Гм… а я думаю, вона принцеса лісу. От я — принцеса Мису, й мені не можна до лісу. Отже, їй не можна до нас. Та одного дня вона обов’язково запросить мене до себе в гості на чай.

Дівчинка порозкладала перед кролями гарячу варену капусту — такий був у них усіх обід. Потім вона танцювала з гостями. Особливо ж танці сподобалися скривавленій мамі-кролю — жінкам завжди подобається кружляти, лишаючи червоні сліди на підлозі.

Наступного дня, коли й мама-кріль, і тато-кріль задубли від холоду й наглої смерті, дівчинку торкнуло неприємне відчуття, що стало гризти її спершу далеко, а потім усе ближче й ближче підбираючись до гортані. Вона зрозуміла, що вчинила недобре. А головне, що виправити цей вчинок ніяк уже не можна.

Тата-кроля й маму-кроля хоронили всією колонією. Чорні кролі то по двоє, то по троє сиділи на пагорбах навколо неглибокої ями, в яку закатовані тваринки й не поміщались належно. Кролі не розбігалися, мирно собі жували рештки сухої трави, поки дівчинка заривала трупики й плакала.

Зима на Мисі була холодною й вогкою, від цього здавалося, що тебе пронизують тисячі голок, щойно ти опинявся знадвору. Сірі важкі хмари переганяв із-за моря, з тих невидимих берегів, поривчастий вітер. Небо ставало щодалі попелявішим. Частинки важких металів впліталися до невагомої пари тремким законом смерті й тягнули небо донизу. І коли воно наближалося надто близько до землі, з нього випадав сніг.

Дівчинка з дому тепер виходила рідко, переважно щоб погодувати кролів, яким найбільше діставалося від здичавілих зимових вітрів, що несли у своїй основі лід, а в своєму серці — смерть.

Одного зимового ранку вітри раптом ущухли і з низьких хмар просто полетів тихий лапатий сніг. Небо й море затягнулися білосніжно-білим — неосяжна молочна тиха порожнеча розтеклася за вікном. Дівчинка в легких, намотаних на ноги, чунях, накинувши діряву шерстяну шматину, задивована й здивована, вийшла з дому. Вона собі йшла, а сніг собі падав, обриси дому, воріт ще тримали певне відчуття реальності в безвітряному білосніжному вакуумі. Навіть кролі сиділи тихі й заворожені. Дівчинка вийшла за ворота, там відкрилося неосяжне помертвіле біле ніщо. Вона ступала вперед обережно, пам’ятаючи, що через двісті сорок два кроки буде урвище — її фактично тягло і кликало туди, на край. Дім позаду, наче ґумкою, стирала стіна пунктирного снігу.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.