Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2021

ISBN 978-617-12-9039-6 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням:King S. Needful Things : A Novel / Stephen King. — New York : Signet, 1992. — 752 p.

Обережно! Ненормативна лексика!

Дизайнер обкладинки Маріанна Пащук

Кінг С.

К41 Необхідні речі : роман / Стівен Кінг ; пер. з англ. В. Куча. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2021. — 864 с.

ISBN 978-617-12-8893-5

ISBN 978-0-451-17281-5 (англ.)

У містечку Касл-Рок з’являється крамниця «Необхідні речі». Її власник, Ліленд Ґонт, може запропонувати покупцеві будь-яку забаганку або навіть мрію всього життя за символічну ціну. На додачу до грошей Ґонт просить утнути невеличкий… жарт. Але невинні пустощі дедалі частіше обертаються на жахливі події. Шериф Алан Пенґборн — єдиний, ким таємничий продавець не здатний маніпулювати. Що має на меті власник «Необхідних речей»? І ким насправді є Ліленд Ґонт?..

УДК 821.111(73)

© Stephen King, 1991

© Depositphotos.com / nito103, hektor2, drizzd, обкладинка, 2021

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2021

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2021

Крісові Лавіну, який знає не всі відповіді,а лише ті, що мають значення

Леді й джентльмени, прошу уваги!

Підходьте ближче, щоб побачити краще!

Хочу розказати дещо, ні пенні не треба платити!

(А якщо повірите, чудово далі будемо жити.)

Стів Ерл. Фуфло

Я чув, що навіть на вуличках села можна заблукати, коли стоїть така темрява, що, як то кажуть, хоч в око стрель…[1]

Генрі Девід Торо. Волден

1 Переклад Ярослави Стріхи. (Тут і далі прим. пер., якщо не зазначено інше.)

ВИ ВЖЕ ТУТ БУВАЛИ.

Звичайно, бували. Звісно. Я облич ніколи не забуваю.

Підходьте сюди, дайте руку потисну! Що вам скажу: я вас упізнав ще до того, як устиг добре роздивитися обличчя. По ході впізнав. Кращого дня, щоб повернутися в Касл-Рок, навіть уявити важко. Ні, ну просто подивіться, чи ж не чудо чудесне? Скоро почнеться сезон полювання, різні дурбелики в лісі гахкатимуть по всьому, що рухається, і не носитимуть сигнального жовтогарячого, а потім буде і сніг з дощем, але то вже пізніше. Зараз лише жовтень, а в Року ми дозволяємо жовтню залишатися рівно стільки, скільки йому хочеться.

От що не кажіть, а мені то найкраща пора року. Весни тут гарні, але мені жовтень більше до душі, ніж травень. Західний Мейн — це та частина штату, яку здебільшого забувають одразу як закінчується літо, коли всі ті люди з їхніми котеджами на озері та на В’ю повертають у свій Нью-Йорк чи Массачусетс. Тутешні щороку спостерігають, як ті приїжджають і їдуть геть: день добрий, день добрий, день добрий — щасливо, щасливо, щасливо. Гарно, коли вони приїжджають, бо привозять у місто гроші, але й добре, коли їдуть, бо з грошима привозять також і різні обтяження.

От про обтяження здебільшого я й хочу поговорити — посидите зі мною хвильку? Отут, на сходах естради, було б непогано. Сонечко гарно гріє, і звідси, прямо з середини нашої міської толоки, видно майже весь центр. Лиш на скалки вважайте. Відшліфувати треба ті сходи, і помалювати здалося б. То робота Г’ю Пріста, але Г’ю за неї ще не взявся. Він п’є, знаєте. Це не велика таємниця. Таємниці в Касл-Року є, і їх бережуть, але вберегти всі тяжко, а більшість із нас знають, що Г’ю Пріст і щира праця вже давно у приязнь не заходили.

А це що?

А! Це! От ви мені скажіть — чи ж не шедевр? Ті листівки по всьому місту! Здається, Ванда Гемпгілл (її чоловік Дон — власник «Маркету Гемпгіллів») більшість сама поклеїла. Ану зніміть зі стовпа та дайте мені. Та ви не соромтеся — як на те пішло, ні в кого немає якогось особливого права чіпляти листівки на естраді міської толоки.

Шляк би мене трафив! Ну ви лиш подивіться, нє? «КОСТІ Й ДИЯВОЛ» написано вгорі. Буквами червоними, з них дим в’ється, ніби привезли спеціальною доставкою з самого Тофету[2]! Ха! Певно, той, хто не в курсі, що це за сонне містечко, може подумати, що ми вже зовсім сходимо на пси. Але ж самі знаєте, як іноді в таких містечках може кадило роздуватися. А цього разу преподобний Віллі такого точно попустити не може. Тут навіть питань нема. Коли в маленьких містечках більше ніж одна парафія… ну, думаю, вам не треба розповідати, як то буває. Вони ніби як і ладнають між собою — ну, кажу ж, ніби як, — але не тішаться по-справжньому одна одною. Якийсь час усе тихо-мирно, а тоді починається гризня.

І гризня цього разу чимала, та й кривди багато з неї. Католики, розумієте, планують якесь дійство, що вони називають «Нічкою казино» у залі «Лицарів Колумба»[3], на іншому боці міста. Останнього четверга місяця, наскільки я розумію, має вона відбутися, а зібрані гроші підуть на ремонт даху церкви. Церкви Богоматері Тихих Вод — мабуть, проминали її дорогою до міста, якщо їхали по Касл-В’ю. Чепурна маленька церковця, нє?

«Нічку казино» придумав отець Бріґгем, але ідею швидко підхопили й понеслися з нею «Доньки Ізабелли»[4]. Бетсі Віґ’ю, якщо конкретніше. Думаю, їй до вподоби виряджатись у свою найтіснішу чорну сукню й грати в блекджек чи крутити рулетку, приказуючи: «Робіть ставки, пані та панове, прошу, робіть ваші ставки». О, та думаю, їм усім таке трохи до смаку. Там усі ставки на рівні п’яти-десяти центів, усе невинно, але все одно їм це здається чимсь крапельку гріховненьким.

А от для преподобного Віллі це зовсім не невинні забавки, і зовсім не крапельку гріховненькі вони, на думку його та його парафії. Насправді звуть його преподобний Вільям Роуз, і він ніколи особливо не любив отця Бріґгема, який і сам того не надто жалує. (До речі, саме отець Бріґгем почав обзивати преподобного Роуза «Пароплавчиком Віллі»[5], і преподобний Роуз про це знає.)

Між тими двома панотцями вже давно блискавиці проскакували, але ця ситуація з «Нічкою казино» — штука серйозніша. Думаю, тут уже справжня лісова пожежа. Як Віллі зачув, що католики збираються цілий вечір грати на гроші в залі «Лицарів Колумба», то ледь стелю своєю маленькою гостроверхою довбешкою не пробив. Він із власної кишені заплатив за ті листівки «КОСТІ Й ДИЯВОЛ», а Ванда Гемпгілл зі своїми подругами з гуртка шиття всюди їх порозклеювали. Відтоді єдине місце, де католики спілкуються з баптистами, — це рубрика «Листи» в нашій маленькій щотижневій газеті, де вони січуться й рубаються, розповідають одне одному, як ті чи ті підуть у пекло.

Гляньте-но сюди, побачите, про що я. Ото Нен Робертс, щойно вийшла з банку. Вона власниця «Закусочної Нен» і, я так собі думаю, мабуть, найбагатша людина в місті тепер, відколи старий Батя Меррілл відправився на величезний блошиний ринок у небі. Вона також баптистка, ще від царя Гороха. А з іншого боку йде кремезний Ел Джендрон. Він настільки католик, що на його тлі сам Папа здається кошерним, а його найкращий друг — ірландець Джонні Бріґгем. Дивіться, дивіться уважно! Бачите, як носи позадирали? Ха! Ото картина, нє? Головою закладаюся, там температура градусів на двадцять впала, коли вони одне повз одного проходили. Як казала моя мама, людям живеться веселіше, ніж будь-кому, крім хіба що коней, хоч і тим забавлятися — зась.

Тепер дивіться туда. Бачите, патрульна машина шерифа коло відеокрамниці? Усередині Джон Лапойнт. Він би мав слідкувати за «гонщиками» — у центрі в нас зона повільного руху, особливо коли починається школа, — але якщо прикрити очі від сонця й примружитися, побачите, що насправді він роздивляється фотографію, яку дістав з гаманця. Мені звідси не видно, але я знаю, що там у нього, так само добре, як дівоче прізвище матері. Цю фотографію Джона з Саллі Реткліфф на Фрайбурзькому ярмарку штату десь рік тому зробив Енді Клаттербак. На ній Джон обнімає дівчину однією рукою, а та тримає м’якого ведмедика, якого він їй виграв у тирі, і вони обоє там такі щасливі, що ледь не лускають. Але це було тоді, а тепер є тепер, як то кажуть. Зараз Саллі заручена з Лестером Преттом, учителем фізкультури в старшій школі. Він баптист до шпіку кісток. Як і вона. Джон досі не відійшов від шоку їхнього розриву. Бачите, як зітхає? У чорнезну тугу загнав себе чоловік. Лише людина, у якої кохання ще не вмерло (або їй так здається), може так глибоко зітхати.

Проблеми та обтяження здебільша з одного тіста ліплені, помічали? З речей приземлених. От наведу вам випадок. Бачите, чоловік піднімається сходинками будівлі суду? Ні, не той, що в костюмі, то Ден Кітон, наш голова ради виборних. Я про темношкірого в робочій уніформі. Це Едді Ворбертон, прибиральник нічної зміни у будівлі муніципалітету. Ви поспостерігайте за ним пару секунд, подивіться, що він робить. Обана! Бачите, як він зупинився на верхній сходинці й дивиться на вулицю? Не лише головою, а ще й руками-ногами закладаюся, що він дивиться на СТО «Суноко». Нею володіє й керує Сонні Джекетт, і між ними обома вже давно зазлість, відколи Едді завіз туди машину, щоб перевірили міст.

Я непогано ту машину пам’ятаю. То була «хонда сівік», нічого особливого, але особливою вона була для Едді, бо це була його перша і єдина нова машина за все життя. А Сонні не просто погано попрацював, а ще й злупив за те сім шкур. Принаймні таку історію оповідає Едді. Ворбертон просто кольором шкіри прикривається, щоб зрізати собі рахунок за ремонт, — таку історію оповідає вже Сонні. Ну ви ж знаєте, як то буває, шо, нє?

Так от, Сонні Джекетт потягнув Едді Ворбертона в суд, де було трохи крикняви, спочатку в залі, потім у коридорі. Едді заявив, що Сонні обізвав його тупим негритосом, а Сонні сказав: «Ну, негритосом я його не називав, але все решта, в принципі, правда». Врешті-решт обоє лишилися незадоволеними. Суддя змусив Едді відслинити п’ятдесят баксів, на що той сказав, що це на п’ятдесят баксів забагато, а Сонні — що того й близько недостатньо. А тоді не встиг ніхто й оговтатися, як у новенькому авто Едді виникла електропожежа, і скінчилося все тим, що «сівік» відправився на звалище біля міської дороги № 5, тож тепер Едді їздить на «олдсмобілі» 89-го року, в якого протікає мастило. Едді досі не покинув думку, що Сонні Джекетт знає про ту електропожежу набагато більше, ніж говорить.

Нє, ну дійсно, людям живеться веселіше, ніж будь-кому, крім хіба що коней, хоч і тим забавлятися — зась. Трохи забагато історій як на один гарячий деньок, правда?

Просто отаке воно, життя в містечку — Пейтон-Плейс[6] це, чи Ґроверз-Корнерз, чи Касл-Рок, тут люди просто їдять собі пироги, п’ють каву й говорять одне про одного, прикриваючи роти. Осьде Слопі Додд, сам-самісінький, бо інші діти сміються з того, що малий заїкається. Отам-о Міртл Кітон, і якщо вона здається трохи одинокою та спантеличеною, так ніби не впевнена, де вона і що вона, то все тому, що її чоловік (хлоп, який піднімався в суд позаду Едді) ніби сам не свій останні пів року чи десь так. Бачите, які в неї очі підпухлі? Думаю, плакала, або погано спить, або й те, і те, а ви що скажете?

А отам іде Ленор Поттер, вбрана як нова копійка. Прямує до «Вестерн Авто», звісно, запитати, чи вже прийшло її спеціальне органічне добриво. У тієї жінки більше видів квітів, ніж у Картера пігулок для печінки[7]. Страшно ними пишається, нема куди. Серед пань цього міста вона не надто в пошані — жінки собі думають, що вона гонорова з тими своїми квітами, намистами настрою[8] і бостонською завивкою за сімдесят доларів. Вони думають, що вона надто гонорова, і відкрию вам таємницю, якщо ми вже тут сидимо разом на скалкуватих сходах естради. Думаю, вони мають рацію.

Усе типово, мабуть, можна сказати, але не всі наші проблеми в Касл-Року типові. Одразу поясню. Люди не забули про Френка Додда, регулювальника, який тут збожеволів дванадцять років тому й убивав жінок. Так само не забули й про пса, який заслаб на сказ, убив Джо Кембера та ще одного старого п’яничку неподалік. Собака вбив також старого доброго шерифа Джорджа Баннермена. Алан Пенґборн зараз на його місці, і чоловік він хороший, але в очах містян ніколи не дорівняється до Здорованя Джорджа.

Нічогісінько звичайного не було в тому, що сталося з Реджинальдом «Батею» Мерріллом, старим скнарою, власником місцевої лахмітної крамниці. «Емпоріум Ґалоріум» називалася. Стояла прямо отам, через вулицю, де зараз вільне місце. Будка та вже давно згоріла, але в місті є люди, які це бачили (чи то вони так кажуть), і після кількох пляшок пива в «Захмеленому тигрі» розкажуть вам, що то не проста пожежа знищила «Емпоріум Ґалоріум» і забрала життя Баті Меррілла.

Його племінник Туз розповідає, що щось страхітливе трапилося з його дядьком перед тією пожежею — як у «Сутінковій зоні». Туза, звісно, і близько там не було в той час. Коли дядько відкинув копита, він досиджував чотирирічний термін у в’язниці Шоушенк за нічний злом і проникнення. (Люди завжди знали, що Туз Меррілл погано закінчить, у школі він був одним із найгірших хуліганів, яких знало це місто, і було, мабуть, із сотню дітей, які перебігали на інший бік вулиці, забачивши, що на них суне Туз, брязкаючи пряжками й застібками на мотоциклетних чоботах, шаркаючи по хіднику.) І все одно йому вірять, знаєте. Може, й дійсно щось химерне трапилося того дня з Батею, а може, то просто чергові балачки у Нен за тими горнятками кави й кавалками яблучного пирога.

Найпаче, тут усе так само, як і в місті, де ви виросли. Люди скаженіють через релігійні діла, люди носяться з факелами, носяться з таємницями, носяться з обрáзами… і час від часу трапляються навіть страшнуваті історії, пожвавлюючи чергову занудну днину, як оте, що сталося чи не сталося того дня, коли Батя вмер у своїй крамниці. Касл-Рок чудове місто, щоб тут жити й зростати, як написано на знаку при в’їзді. Сонечко гарно світить на озеро й на листочки дерев, а в ясний день із висоти Касл-В’ю можна аж ген Вермонт побачити. Літечкові туристи сваряться за недільну газету, а на стоянці біля «Захмеленого тигра» час від часу увечері п’ятниці чи суботи (або й в обидва дні) трапляються бійки, але ті туристи завжди повертаються додому, а сутички завжди вщухають. Рок завжди був одним із хороших місць, а коли людям щось душу ятрить, знаєте, як ми кажемо? Кажемо: «Та йому минеться» або «Та їй минеться».

Генрі Бофорта, наприклад, бісить, що Г’ю Пріст лупить по «рок-олі»[9], коли нап’ється… але Генрі минеться. Вілма Джерзик і Нетті Кобб не терплять одна одну… але Нетті минеться (напевно), а не терпіти когось — то просто такий у Вілми стиль життя. Шериф Пенґборн досі побивається за своєю дружиною й молодшою дитиною, які наглою смертю загинули, і це була, звісно, трагедія, але з часом йому минеться. Ситуація з артритом Поллі Чалмерз ніяк не кращає — навіть навпаки, гіршає потрошки, — і їй, можливо, й не минеться, але вона навчиться з цим жити. Мільйони людей так живуть.

Ми час від часу зіштовхуємось одні з одними, але здебільшого все йде гаразд. Або завжди йшло, дотепер. Але мушу повідати вам справжню таємницю, дорогі мої. Саме тому я й покликав вас, як тільки побачив, що ви знову в місті. Я думаю, біда — справжня біда — вже йде до нас. Я нюхом відчув її щойно за горизонтом, ніби несвоєчасну бурю, повну громовиць. Колотнеча між баптистами і католиками через «Нічку казино», діти, що дражнять бідного Слопі через його заїкання, факел Джона Лапойнта, скорбота шерифа Пенґборна… думається мені, що все те обернеться суцільною половою на тлі того, що наближається.

Бачите оту будівлю на іншому боці Мейн-стріт? За три квартали вгору від місця, де стояв «Емпоріум Ґалоріум»? Бачите перед нею зелений навіс? Ага, ота. Усі вікна замилені, бо там ще не зовсім відчинено. «НЕОБХІДНІ РЕЧІ» — каже нам вивіска, і якого ж милого це означає? Я також без поняття, але саме від того місця у мене погані передчуття.

Отам.

Гляньте знову на вулицю. Бачите хлопчика, правда? Іде з велосипедом і ніби мріє собі найцікавіші мрії, які лише можуть бути у хлопчика. Очей із нього не зводьте, дорогі. Думаю, з нього все й почнеться.

Ні, я ж кажу вам, поняття не маю… не зовсім. Але дивіться за тим малим. І залиштеся ще на трохи в місті, добре? Відчувається якась неправильність, і якщо щось станеться, було б непогано, якби був присутній якийсь свідок.

Я знаю того хлопця — того, що з велосипедом. Може, і ви знаєте. Браян його звати, забув прізвище. Батько встановлює сайдинг і двері в Оксфорді чи Саут-Перісі, здається.

Ви за ним дивіться, кажу вам. За всім дивіться. Ви вже тут бували, але наближаються зміни.

Я знаю.

Відчуваю.

Наближається буря.

2 Tophet — місцевість на півдні Єрусалима, у долині Гінном, де приносили в жертву дітей для бога Молоха.

3 Knights of Columbus — найбільша у світі братська католицька організація, заснована 1882 року.

4 Daughters of Isabella — духовна, соціальна й благодійна організація, заснована 1897 року як жіноча гілка «Лицарів Колумба».

5 Steamboat Willie (1928) — перший мультфільм, створений Волтом Діснеєм, у якому був персонаж Мікі-Маус.

6 Peyton Place (1957) — американська драма, дія якої відбувається в невеликому однойменному містечку в Новій Англії, в якому за тихим і мирним фасадом ховаються скандали, вбивства, самогубства й інцест.

7 Carter’s Little Liver Pills — патентовані ліки, розроблені Семюелом Дж. Картером, які продавала компанія Carter Products. Аж до 1960-х років препарат був дуже популярним і розрекламованим, що й призвело до появи вищевказаного вислову.

8 Популярні в США 1960—1970-х років прикраси, виготовлені з термочутливих кристалів, які начебто змінюють колір відповідно до змін настрою людини, що їх носить, хоча насправді таким чином просто реагують на зміну температури.

9 Rock-Ola — марка музичних автоматів.

Частина перша. Грандіозне відкриття

Розділ перший

1

У містечках відкриття нової крамниці — завжди неабияка новина.

Браянові Раску це стільки не важило, як декому. Наприклад, його матері. Він часто чув, як вона обговорює цю тему («Це не плітки, в жодному разі», — пояснювала вона йому, бо пліткарство — брудна звичка, й вона таким не займається) телефоном зі своєю найкращою подругою Майрою Еванс протягом останнього десь місяця. Перші робітники прибули до старої будівлі, де раніше була «Нерухомість і страхування західного Мейну», одразу як школа знову відкрилась, і відтоді напружено там працювали. Ніхто особливо не знав, що вони там роблять: першим ділом робітники вставили велике вікно вітрини, а другим — повністю замилили його.

Через два тижні на вході з’явилася табличка, що висіла на нитці на прозорій пластиковій присосці.

НЕВДОВЗІ ВІДКРИТТЯ!

повідомляла табличка.

НЕОБХІДНІ РЕЧІ КРАМНИЦЯ НОВОГО ТИПУ Ви не повірите власним очам!

«Та то ще одна антикварка буде, — запевняла Браянова мати Майру. Кора Раск у той час лежала, відкинувшись на дивані, стискаючи в одній руці телефонну слухавку, а іншою закидаючи до рота вишні в шоколаді, й переглядала “Санта-Барбару” по телевізору. — Просто ще один антикварний магазин з купою підробних ранньоамериканських меблів і старими запліснявілими телефонами з індукторами. От побачиш».

Це було невдовзі після того, як встановили й замилили нову вітрину, і мама говорила з такою впевненістю, що Браян мав би відчути, що тему закрито. Але коли йшлося про його маму, тема ніколи не була цілком закрита. Її домисли й гіпотези були такі ж нескінченні, як проблеми персонажів «Санта-Барбари» й «Загальної лікарні». Минулого тижня перший рядок на табличці на дверях змінився на:

ГРАНДІОЗНЕ ВІДКРИТТЯ 9 ЖОВТНЯ — ПРИХОДЬТЕ З ДРУЗЯМИ!

Браяна нова крамниця цікавила не так, як його матір (і деяких учителів, бо він чув, як вони обговорюють цю тему в учительській середньої школи Касл-Рока, коли була його черга носити туди пошту), але йому було одинадцять, а здорового одинадцятирічного хлопця завжди цікавить щось нове. Крім того, його захопила назва. «Необхідні речі» — що ж це насправді означає?

Він прочитав змінений перший рядок минулого вівторка, повертаючись додому зі школи. Післяполудневий період щовівторка тривав у нього довго. Браян народився із заячою губою, і хоча її хірургічно підрихтували, коли йому було сім років, хлопцеві все одно доводиться відвідувати логопедичні заняття. Усім, хто питав, він несхитно заявляв, що ненавидить ті заняття, але насправді було не так. Браян глибоко й безнадійно закохався в міс Реткліфф і цілий тиждень чекав на цей урок корекційної освіти. Вівторками навчання в школі тривало ніби цілу вічність, а останні дві години він завжди проводив з приємним відчуттям метеликів у животі.

На занятті було лише четверо ще дітей, і всі з інших районів міста. Браян цим тішився. Після години в одній кімнаті з міс Реткліфф він почувався надто піднесеним для товариства. Йому подобалося діставатися додому надвечір повільно, зазвичай штовхаючи велосипед, а не крутячи педалі, мріючи про неї, поки жовте й золоте листя опадало навколо нього у скошених променях жовтневого сонця.

Його шлях тягнувся вздовж трьох кварталів Мейн-стріт навпроти міської толоки, і дорогою він побачив табличку, що проголошувала грандіозне відкриття, притиснувся носом до скла дверей, сподіваючись побачити, що тепер на місці важких столів і промислово-жовтих стін після від’їзду агентів у справах нерухомості й страхування західного Мейну. Цікавість програла. На двері зсередини встановили ролети, опущені до самого низу. Браян спромігся розгледіти лише відображення власного обличчя і складених долонь.

У п’ятницю, четвертого, у щотижневій касл-рокській газеті «Дзвінок» з’явилось оголошення про нову крамницю. Повідомлення оточувала рамка з френзлями, а під друкованим текстом було зображення ангелів, що стояли спинами одне до одного й дмухали в довгі сурми. Насправді оголошення повідомляло про те ж, що й табличка на присосці: «Необхідні речі», відкриття о десятій ранку 9 жовтня, і, звісно, «Ви не повірите власним очам». Не було й натяку на те, що ж таке власник чи власники «Необхідних речей» збираються продавати.

Це вельми дратувало Кору Раск — аж їй довелося здійснити рідкісний дзвінок Майрі зранку в суботу.

— Та повірю я своїм очам, не треба ля-ля, — заявила вона, — коли побачу ті ліжка з ґратками, що начебто датовані вісімнадцятим століттям, а насправді мають штамп «Рочестер, Нью-Йорк» на каркасі, і можна просто зігнути голову й побачити все це під прикрасами покривала, повірю я своїм очам, без проблем.

Майра щось відповіла, Кора послухала, вивуджуючи арахіс «Плентерз» із банки по одному-два й жваво наминаючи. Браян із молодшим братом Шоном сиділи на підлозі вітальні й дивилися мультфільми. Шон із головою занурився у світ смурфів, а Браян не те щоб зовсім облишив те товариство блакитних людей, але одним вухом дослухався до розмови.

— Пра-ааально! — вигукнула Кора Раск зі ще більшими переконаністю й наголосом, ніж зазвичай, коли Майра відпустила якусь особливо в’їдливу репліку. — Високі ціни й запліснявілі індукторні телефони!

Учора, в понеділок, Браян проїжджав центром міста одразу після школи, з друзями. Вони їхали на протилежному від нової крамниці боці вулиці, і хлопець побачив, що протягом дня хтось встановив темно-зелений навіс. Спереду білими літерами було виведено слова «НЕОБХІДНІ РЕЧІ». Поллі Чалмерз, власниця швейного ательє, стояла на тротуарі, тримаючи долоні на гарних вузьких стегнах, і дивилася на навіс із виразом ніби одночасного захоплення й зачудування.

Браян, який і сам трохи знався на навісах, також відзначив саме цей. То був єдиний справжній навіс на Мейн-стріт, і завдяки йому нова крамниця отримувала власний особливий вигляд. Слово «вишуканий» не належало до Браянового активного словника, але він одразу зрозумів, що жодна крамниця в Касл-Року не схожа на цю. Завдяки навісу ця має вигляд наче з телесеріалу. До порівняння, «Вестерн Авто» навпроти здавалося зовсім немодним і селюцьким.

Коли він дістався додому, мама сиділа на дивані, дивилася «Санта-Барбару», їла кремове тістечко «Літтл-Деббі» й запивала дієтичною колою. Мама завжди пила дієтичні газованки під час перегляду денних серіалів. Браян не розумів для чого, зважаючи на те, що саме вона запиває, але вважав, що питати про це надто небезпечно. Це може навіть спричинити крики, а коли мама починає кричати, наймудріше рішення — шукати укриття.

— Привіт, ма! — озвався він, кидаючи книжки на кухонну поверхню й дістаючи з холодильника молоко. — Вгадай що? У нової крамниці тепер є навіс.

— Хто що завіз? — долинув її голос із вітальні.

Браян налив собі молока й підійшов до дверей.

— Навіс, — повторив він. — У нової крамниці в центрі.

Вона випрямилася на дивані, відшукала пульт і вимкнула звук. На екрані Ел із Корінн продовжили балакати про свої санта-барбарівські проблеми, сидячи у своєму улюбленому санта-барбарівському ресторані, але тепер про те, у чому ж полягають ці проблеми, можна було б дізнатися лише читаючи з губ.

— Що? — запитала вона. — У тих «Необхідних речах»?

— Ага, — відказав він і ковтнув молока.

— Не сьорбай, — зробила вона зауваження, пропихаючи в рот решту смаколика. — Жахливий звук. Скільки я тобі разів казала?

«Приблизно стільки ж, скільки говорила не базікати з повним ротом», — подумав Браян, проте змовчав. Стримувати язика він навчився ще з малого віку.

— Вибач, мамо.

— І який там навіс?

— Зелений.

— Пресований чи алюмінієвий?

Браян, чий батько працював комівояжером у компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі» у Саут-Перісі, точно знав, що вона має на увазі, але якби то був якийсь із таких навісів, він би його й не помітив. Навісів з алюмінію й пресованого металу повно, де не плюнь. У половини будинків Рока такі над вікнами.

— Ні такий, ні такий, — відповів він. — Навіс із тканини. З парусини, напевно. Виступає на вулицю, і під ним затінок. І круглий, отакий. — Браян вигнув руки (обережно, щоб не розлити молоко) півколом. — На краю написана назва. Реально, дуже крутий.

— Ну щоб я скисла!

Цією фразою Кора найчастіше висловлювала захоплення чи роздратування. Браян обережно відступив на крок назад, на випадок, якщо то було друге.

— Ма, як думаєш, що там буде? Може, ресторан?

— Не знаю, — відповіла вона й потягнулася до телефона «Принцеса»[10] на журнальному столику. Їй довелося посунути кота Сквіблза, телепрограму й кварту дієтичної коли, щоб дістати його. — Але звучить якось хитро.

— Мамо, а що означає «Необхідні речі»? Це ніби як…

— Браяне, не зараз, мама зайнята. У хлібниці є девіл-доґи[11], якщо хочеш, візьми собі. Але тільки один, бо зіпсуєш апетит перед вечерею. — Вона вже набирала Майру, і невдовзі вони з неабияким завзяттям обговорювали зелений навіс.

Браян, якому не хотілося девіл-доґа (він любив свою ма, дуже любив, але іноді від вигляду того, як вона поглинає їжу, втрачав апетит), сів за кухонним столом, розгорнув підручник з математики й почав розв’язувати задачі з домашнього завдання — він був розумним сумлінним хлопчиком, а математика — то єдине домашнє завдання, яке він не встиг зробити в школі. Методично переміщуючи десяткові розділювачі, а тоді ділячи, він слухав мамині репліки в розмові. Вона знов розповідала Майрі про те, що невдовзі у них чергова крамниця продаватиме старі смердючі пляшечки парфумів і фотографії чиїхось мертвих родичів, і справді дуже прикро, що раз за разом повторюється те саме.

— Просто в дуже багатьох людей, — говорила Кора, — у житті єдине гасло: хапай гроші й тікай.

Коли вона говорила про навіс, то здавалося, ніби хтось навмисне спробував її образити й навдивовижу успішно виконав це завдання.

«Думаю, вона вважає, що хтось мав би їй розповісти, що ж усе це означає», — міркував Браян, поки олівець наполегливо рухався по паперу, переносячи й округлюючи. Так, саме так. Їй цікаво, це по-перше. А ще вона розлючена, це по-друге. І таке поєднання ледь не вбиває її. Що ж, невдовзі вона дізнається. Коли це станеться, можливо, вона довірить Браянові ту велику таємницю. А якщо буде надто зайнята, він сам зможе дізнатися, просто дослухаючись до її денних розмов із Майрою.

Проте, як виявилося, Браян досить багато дізнався про «Необхідні речі» раніше за маму, Майру чи будь-яку іншу людину в Касл-Року.

2

Браян майже не їхав на велосипеді дорогою додому зі школи в переддень відкриття «Необхідних речей». Він занурився в тепле мріяння (про яке нізащо і нікому б не обмовився, навіть якби його катували розпеченим вугіллям чи щетинистими тарантулами), у якому запросив міс Реткліфф сходити з ним на ярмарок округу Касл, а вона погодилася.

«Дякую, Браяне, — каже міс Реткліфф, і Браян бачить дрібні сльози вдячності в кутиках блакитних очей — такого темного відтінку, що скидаються на штормове море. — Я останнім часом трохи… трохи сумую, знаєш. Розумієш, я втратила свого коханого».

«Я допоможу вам про нього забути, — відповідає Браян водночас грубим і ніжним голосом. — Якщо називатимете мене просто… Браєм».

«Дякую, — шепоче вона, а тоді, схилившись так близько, що він чує запах її парфуму — казковий дух польових квітів, — додає: — Дякую тобі… Браю. І якщо вже, принаймні на сьогодні, ми будемо просто дівчиною та хлопцем, а не вчителькою й учнем, можеш називати мене… Саллі».

Він бере її руку. Заглядає у вічі. «Я не просто хлопчик, — промовляє Браян. — Я можу допомогти забути про нього… Саллі».

Вона наче загіпнотизована цим несподіваним усвідомленням, цією несподіваною маскулінністю. Йому, можливо, лише одинадцять, думає вона, але він більший чоловік, ніж якийсь там Лестер! Її долоня стискає його. Їхні обличчя зближуються… зближуються…

«Ні, — шепоче вона, а її очі тепер так широко розплющені й так близько, що він ледь не тоне в них. — Не можна, Браю… це неправильно…»

«Усе правильно, маленька», — каже він і припадає своїми губами до її вуст.

Вона відсторонюється й за кілька секунд ніжно промовляє:

— Малий, блядь, дивися, де йдеш!

Браян, якого несподіваний вигук витрусив із мріяння, побачив, що суне просто перед пікапом Г’ю Пріста.

— Вибачте, містере Пріст, — відповів він, шалено червоніючи.

Г’ю Прісту тільки й дай приключку на когось визвіритися. Він працює у відділі Громадських робіт і має реноме найнестерпнішого падла Касл-Рока. Якби він почав вилазити зі свого авто, Браян би не довго думаючи заскочив на велосипед і гайнув по Мейн-стріт приблизно зі швидкістю світла. Він не був зацікавлений у тому, щоб провести найближчий місяць у лікарні лише тому, що марив поїздкою на ярмарок округу з міс Реткліфф.

Але Г’ю Пріст саме тримав пляшку пива в розвилці ніг, по радіо Генк Вільямс-молодший співав «На висоті й герметизований», тож йому було надто комфортно, щоб влаштовувати щось настільки радикальне, як-от до півсмерті відхерачити дитину в полудень вівторка.

— Баньки розлупи, — рикнув він, потягуючи з горла пляшки й змірюючи Браяна озлобленим поглядом, — бо наступного разу не спинятимусь. По дорозі тебе розкатаю. Лиш пискнути, як свиня, встигнеш.

Г’ю увімкнув зчеплення й рушив геть. Браян відчув скажений (і, на щастя, короткочасний) потяг закричати «Щоб я скис!» йому в спину. Він дочекався, доки помаранчевий пікап дорожньої бригади поверне на Лінден-стріт, після чого пішов далі своєю дорогою. Мріяння про міс Реткліфф, проте, було зіпсовано. Г’ю Пріст повернув Браяна в реальність. Міс Реткліфф насправді не посварилася зі своїм нареченим Лестером Преттом, досі носить маленьку обручку з діамантом, досі водить його блакитний «мустанг», очікуючи, коли її авто повернеться з ремонту.

Браян бачив міс Реткліфф і містера Претта щойно минулого вечора, коли парочка розклеювала листівки «КОСТІ Й ДИЯВОЛ» на телефонних стовпах унизу Мейн-стріт разом із групкою інших людей. Проте, тільки-но вони закінчили, вулицю обійшли католики й знову все позривали. Певним чином це було смішно… але якби Браян був плечистішим, він би все зробив, щоб захистити плакати, які міс Реткліфф наклеїла своїми благословенними руками.

Браян згадав її темно-сині очі, довгі ноги танцівниці й відчув похмурий подив, як завжди, коли усвідомлював, що настане січень і вона змінить миле Саллі Реткліфф на Саллі Претт, від звучання якого Браянові уявлялася товста жінка, що котиться вниз короткими твердими сходами.

«Ну, — думав він, переходячи на інший бік Мейн-стріт, — можливо, вона передумає. Це ж не щось неймовірне. Або, можливо, Лестер Претт потрапить в автокатастрофу, чи заслабне на пухлину в мозку, чи щось таке. Може навіть виявитися, що він нарколига. Міс Реткліфф нізащо не вийде заміж за нарколигу».

Такі думки химерним чином заспокоювали Браяна, проте не ніяк не змінювали того, що Г’ю Пріст обірвав його мріяння, ледь воно наблизилося до апогею (у якому Браян цілується з міс Реткліфф і реально торкається її правої груді під час відвідин «Тунелю кохання» на ярмарку). Хоча це все одно досить навіжена ідея, щоб одинадцятирічний хлопчик брав свою вчительку на ярмарок округу. Міс Реткліфф гарна, але також і старша. Якось на занятті вона сказала, що в листопаді їй стукне двадцять чотири.

Тож Браян обережно згорнув своє мріяння по краях, ніби зачитаний до дір і дуже цінний документ, і сховав на полицю в закапелках розуму, де йому й місце. Він приготувався всістися на велосипед і проїхати решту шляху додому.

Проте саме в цю мить він проходив повз нову крамницю, і його увагу привернула табличка на дверях. У ній щось змінилося. Браян зупинився й глянув. Напис

ГРАНДІОЗНЕ ВІДКРИТТЯ 9 ЖОВТНЯ — ПРИХОДЬТЕ З ДРУЗЯМИ!

угорі зник. Натомість з’явилася невелика квадратна табличка з червоними літерами на білому тлі.

ВІДЧИНЕНО

було написано там, і
ВІДЧИНЕНО

— це був увесь текст. Браян стояв, тримаючи велосипед між ногами, витріщаючись, а серце застукало трохи сильніше.

«Ти ж не зайдеш?» — перепитав він себе. Ну, тобто, якщо тут дійсно відчинено на день раніше, ти ж не збираєшся заходити, правда?

«Чому б і ні?» — відповів Браян сам собі.

Ну… тому що вітрина досі замилена. Жалюзі на дверях опущено. Увійдеш всередину, і з тобою може будь-що трапитися. Що завгодно.

Звісно. Так, ніби власник — якийсь Норман Бейтс[12] чи ще бозна-хто, одягається в материн одяг і ріже клієнтів. Пра-ааально.

«Ну забудь, — сказала боязка частина розуму, але так, ніби вже знала, що програла в цій боротьбі. — Щось із цим місцем не те».

А тоді Браян уявив, як розповість матері. Просто так, недбало: «Між іншим, ма, знаєш оту нову крамницю, “Необхідні речі”? Так от, вона відкрилася на день раніше. Я зайшов туди, подивився, що і як».

Та в неї пальці переплетуться, так квапитиметься вимкнути пультом звук телевізора, ви мені повірте! Все-все захоче послухати!

Ця думка зборола Браяна. Він відігнув ніжку велосипеда, повільно ступив у затінок навісу — там, здавалося, градусів мінімум на десять холодніше — і підійшов до дверей «Необхідних речей».

Поклавши руку на старомодну латунну ручку, він раптом усвідомив, що табличка, мабуть, помилкова. Мабуть, вона там висить на завтра, її помилково повісили. Браян не чув ні звуку із-за опущених жалюзі — місце навіювало відчуття покинутості.

Та оскільки він зайшов уже так далеко, Браян спробував покрутити ручку… і та легко піддалася. Клямка клацнула, й двері «Необхідних речей» відчинилися.

3

Усередині було тьмяно, але не темно. Браян розгледів, що встановлено рейкові світильники (спеціалізація компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі»), і кілька з них світилися. Вони були націлені на скляні шафки, розставлені по всьому просторому приміщенні. Шафки стояли здебільшого порожні. Світильники позначали кілька об’єктів, які в шафках були.

Підлогу, яка за часів тутешньої «Нерухомості й страхування західного Мейну» була голим деревом, тепер укривав дорогий суцільний килим кольору бургундського вина. Стіни пофарбовані кольором яєчної шкарлупи. Крізь замилену вітрину просочувалися тонкі промені білого, як і стіни, світла.

«Це ж усе одно помилка, — подумав Браян. — Ще навіть товар не завезли». Людина, яка помилково повісила табличку «ВІДЧИНЕНО», так само помилково залишила двері незамкненими. У цьому випадку ввічливо було б зачинити їх за собою, сісти на велосипед і котитися звідси.

Проте Браянові кортіло залишитися. Він, зрештою, дійсно роздивляється нутрощі нової крамниці. Мама з ним аж до самого вечора пробазікає, як почує. Бісило лише те, що він не був упевнений, на що саме дивитися. Тут було кілька

(експонатів)

речей у шафках, і їх осявали світильники — мабуть, якийсь пробний асортимент, — але він не міг розібратися, що то. Проте міг із точністю сказати, чого тут немає: ґратчастих ліжок і запліснявілих індукторних телефонів.

— Ау? — непевним голосом озвався він, стоячи на вході. — Тут хтось є?

Він уже збирався взятися за ручку й зачинити двері, коли голос відповів:

— Я є.

Висока постать — яка спершу здавалася просто немислимо високою — вийшла з дверного отвору за однією з шафок. Одвірок було завішано темною оксамитовою завісою. Браян відчув короткочасний спазм страху. А тоді промінь одного зі світильників упав чоловікові на обличчя, і страх утихомирився. Чоловік був старий, із дуже добрим обличчям. Він дивився на Браяна з цікавістю й утіхою.

— У вас були двері незамкнені, — почав Браян, — і я подумав…

— Ну звісно, незамкнені, — перебив високий чоловік. — Я вирішив відчинитися сьогодні вдень для певного… попереднього огляду. І ви — мій найперший клієнт. Заходьте, друже. Заходьте вільно й залиште трохи того щастя, яке з собою принесли!

Він усміхнувся й простягнув руку. Посмішка була заразлива. Браянові одразу ж сподобався господар «Необхідних речей». Йому довелося переступити поріг і ввійти в крамницю, щоб поручкатися з високим чоловіком, що Браян без жодних вагань і вчинив. Двері за ним зачинилися самі, клацнула клямка. Браян цього не помітив. Його надто зайняло несподіване спостереження: очі у чоловіка були темно-блакитні — точно такі ж, як у міс Саллі Реткліфф. Вони запросто могли би бути батьком і донькою.

Хватка у чоловіка була міцна й упевнена, але не болюча. І все одно, щось у ній було неприємне. Щось… гладеньке. І якось надто тверде.

— Приємно познайомитися, — сказав Браян.

Темно-сині очі зімкнулися на його обличчі, ніби криті залізничні ліхтарі.

— І я також вельми радий нашому знайомству, — відповів високий чоловік, і саме так Браян Раск спізнався з власником «Необхідних речей», раніше за всіх у Касл-Року.

4

— Мене звуть Ліленд Ґонт, — представився високий чоловік. — А ваше ім’я?..

— Браян. Браян Раск.

— Чудово, містере Раск. А оскільки ви мій перший клієнт, думаю, можу запропонувати вам вельми особливу ціну на будь-який товар, що припаде вам до вподоби.

— Дуже дякую, — відповів Браян, — але не думаю, що зможу щось купити в такому місці, як ваше. Кишенькові гроші я отримую аж у п’ятницю, і… — Він знову з сумнівом окинув оком скляні шафки. — Ну, і як на те пішло, здається, у вас ще не весь товар виставлено.

Ґонт усміхнувся. Криві зуби здавалися радше жовтими у тьмяному світлі, проте Браянові усмішка здалася все одно досить милою. Він знову відчув ледь не примус усміхнутись у відповідь.

— Так, — підтвердив Ліленд Ґонт. — Ще не весь. Більша частина товару, як ви кажете, прибуде сьогодні ввечері. Але все одно, кілька цікавинок я вже виставив. Ви роззирніться, юний містере Раск. У будь-якому разі, мені було б цікаво дізнатися вашу думку… і, я так гадаю, у вас же є мама, правда? Звісно, є. Такий статечний молодий чоловік, як ви, ну точно не сирота. Слушно кажу?

Браян кивнув, не припиняючи всміхатися.

— Звісно. Ма зараз удома. — Раптом йому сяйнула ідея. — Може, ви б хотіли, щоб я її привів?

Але як тільки ці слова злетіли з язика, Браян пошкодував про це. Він не хоче приводити сюди маму. Завтра містер Ліленд Ґонт належатиме всьому місту. Завтра мама разом із Майрою Еванс та іншими жінками Касл-Рока почнуть обмацувати його зусібіч. Браян припускав, що до кінця місяця містер Ґонт уже не здаватиметься таким химерним і цікавим, та, бляха, може, й до кінця тижня, хоча зараз він саме такий, зараз він належить Браянові Раску й лише йому, тож хлопець хотів, щоб усе так і залишалося.

Тож він утішився, коли містер Ґонт підніс угору долоню (пальці в нього були несказанно тонкі й несказанно довгі, а ще Браян помітив, що вказівний і середній мають однакову довжину) й похитав головою.

— Зовсім ні, — відказав він. — Це саме те, чого мені не хочеться. Вона ж, без сумніву, захоче привести якусь подругу, чи не так?

— Ага, — підтвердив Браян, згадуючи Майру.

— А може, й двох подруг чи трьох. Ні, так краще, Браяне… я можу звертатися до тебе на ім’я?

— Звичайно, — захоплено відповів Браян.

— Дякую. А ти називай мене містером Ґонтом, оскільки я старший, хоча не обов’язково кращий. Згода?

— Так. — Браян не був певен, що містер Ґонт мав на увазі, коли говорив про старших і кращих, але він просто захопився тим, як цей чоловік говорить. А його очі — це щось. Браян заледве міг відірвати від них погляд.

— Так, набагато краще. — Містер Ґонт потер свої довгі долоні, від чого почувся шиплячий звук. Оце єдине, що не заганяло Браяна в захват. Звук, з яким містер Ґонт потирав долоні, нагадував розлючену змію, яка тільки й роздумує, як когось укусити. — Розповіси мамі, а може, навіть і покажеш, що купив, якщо раптом щось спаде на думку…

Браян подумав, чи не пояснити містерові Ґонту, що у нього всього загалом дев’яносто один цент у кишені, але передумав.

— …а вона розповість подругам, а вони — своїм подругам… розумієш, Браяне? Ти станеш кращою рекламою, ніж будь-яка місцева газета! Це буде навіть краще, ніж якби я найняв тебе ходити по місту з рекламним щитом-бутербродом!

— Ну, якщо ви так кажете, — погодився Браян. Він навіть не уявляв собі, що таке щит-бутерброд, але мав певність, що носити щось подібне погодиться лише через свій труп. — У принципі, було б цікаво трохи подивитися. — Йому вистачило ввічливості не додавати «На той дріб’язок, що у вас є».

— То починай дивитися! — підбадьорив його містер Ґонт, жестом указуючи на шафки. Браян помітив, що на ньому довга червона куртка з оксамиту. Подумав, що то, можливо, навіть куртка-смокінг, як в історіях про Шерлока Голмса, які він якось читав. Дуже гарна. — Не соромся, Браяне!

Браян повільно підійшов до шафки, що стояла найближче до дверей. Він зиркнув через плече, певен, що містер Ґонт подасться одразу за ним, але той стояв собі біля дверей, роздивляючись хлопця з іронічним захватом. Виглядало так, наче він прочитав Браянові думки й виявив, наскільки йому не подобається, що власник крамниці може ходити за ним назирці, поки сам Браян роздивляється виставлені на продаж речі. Він думав, що більшість продавців бояться, що ти щось розіб’єш, чи поцупиш, чи те і те.

— Ти не поспішай, — промовив містер Ґонт. — Покупки — це радощі, коли на них маємо вдосталь часу, Браяне, і справжній біль у споді, коли його немає.

— А ви звідкись із іншої країни? — запитав Браян. Йому було цікаво чути, як різні специфічні словечка проскакують у мовленні містера Ґонта, як-от «слушно» чи «статечний». Браян згадав одного красюка, який вів «Театр шедеврів»[13], що мама іноді дивилася, коли в телепрограмі було сказано, що там буде мелодрама.

— Я, — відповів Ґонт, — з Акрона.

— Це в Англії?

— Це в Огайо, — похмуро поправив його Ліленд Ґонт, а тоді знов оприявнив свої міцні нерівні зуби в сяйнистій посмішці.

Браянові ця репліка здалася смішною, як часто здавалися фрази з телесеріалів штибу «Будьмо»[14]. Взагалі, уся ця ситуація наганяла відчуття, ніби він забрів у серіал, трохи містичний, але насправді не загрозливий. Хлопець зайшовся сміхом.

На мить Браян схвилювався, чи містер Ґонт не подумає, що він поводиться нечемно (мабуть, тому, що мама завжди звинувачувала його в грубощах, і в результаті Браянові почало маритися, ніби він живе в гігантському й майже невидимому павутинні соціального етикету), а тоді високий чоловік підійшов до нього ближче. Обоє засміялися, і врешті-решт Браян не міг пригадати, коли востаннє з такою приємністю проводив пообідній час.

— Іди-іди, подивися, — поквапив його містер Ґонт, махаючи рукою. — Історіями пообмінюємося якось іншим разом, Браяне.

Тож Браян пішов дивитися. У найбільшій шафці було лише п’ять предметів, хоча в ній запросто могло би вміститися ще двадцять-тридцять. Там була люлька. А ще фотографія Елвіса Преслі з червоним шаликом і в білому комбінезоні з тигром на спині. Король (так його завжди називала мама) тримав мікрофон біля відкопилених губ. Третім предметом був фотоапарат «Полароїд». Четвертим — шматок відполірованого каменю з порожниною, заповненою кришталевими осколками. Вони чарівно ловили й відбивали промені світла згори. П’ятим предметом була дерев’яна скалка завбільшки з Браянів указівний палець.

Він показав на кристал.

— Це ж жеода, правильно?

— А ти, Браяне, хлопець ерудований. Саме це воно і є. Я для більшості своїх товарів маю таблички, але вони ще не розпаковані, як і більша частина асортименту. Щоб завтра відчинитися, доведеться попрацювати, як коняка. — Проте в голосі його не чулося ні краплі хвилювання, і, здавалося, він цілком охоче залишатиметься на місці.

— А оце що таке? — запитав Браян, указуючи на скалку.

Він вважав, що це справді дуже дивний набір товарів як на крамничку в маленькому місті. Йому одразу ж дуже сподобався Ліленд Ґонт, але якщо решта його товарів схожі на ці, то він, на думку Браяна, недовго триматиме бізнес у Касл-Року. Якщо хочеш продавати речі на кшталт люльок, фотографій Короля й дерев’яних скалок, то Нью-Йорк — ось ідеальне місце для твоєї крамниці… принаймні так показують у кіно.

— О! — гукнув містер Ґонт. — Оце річ дуже цікава! Я тобі покажу!

Він перетнув кімнату, обійшов шафку, дістав із кишені чималу в’язку ключів й вибрав один, майже не добираючи. Він відчинив шафку й обережно дістав з неї скалку.

— Дай руку, Браяне.

— Ой, та, напевно, краще не треба, — відповів Браян. Як уродженець штату, у якому туризм — найбільша галузь, він за своє життя побував у багатьох магазинах із сувенірами і бачив силу-силенну табличок із таким маленьким віршиком: «Приємно глядіти, / у руцях тримати, / але як зламаєш, / готуй грошенята». Хлопець уявив перелякану реакцію матері, якщо він зламає скалку — чи що то таке, — а містер Ґонт, уже не такий приязний, повідомить, що та коштує п’ятсот доларів.

— Та чому ні? — запитав містер Ґонт, піднявши брови — хоча насправді то була лише одна кущиста брова, що нерозривною лінією тягнулася над переніссям.

— Я просто не дуже акуратний.

— Маячня, — відповів містер Ґонт. — Я незграбних хлопців за версту чую. А ти не тієї породи. — Він поклав скалку Браянові в долоню. Хлопець із певним подивом подивився на неї — він навіть не знав, що його долоня розкрита, доки не побачив на ній скалку.

І вона точно не відчувалася як скалка, радше як…

— Вона на дотик як камінь, — із сумнівом висловився він і підняв очі на містера Ґонта.

— Одночасно як деревина і камінь, — уточнив містер Ґонт. — Це скам’янілість.

— Скам’янілість, — зачудовано промовив Браян. Він уважно роздивився скалку, а тоді провів по ній пальцем. Вона була одночасно гладенька й шорстка. Якимсь чином це викликало не надто приємне відчуття. — Стара, мабуть.

— Їй більш ніж дві тисячі років, — поважно погодився містер Ґонт.

— Йопересете! — скрикнув Браян. Він підскочив і ледь не впустив скалку. Затиснув її в кулаці, щоб не впала на підлогу… і його одразу пройняло чудернацьке й спотворене відчуття. Раптом він відчув… що? Запаморочення? Ні. Не запаморочення, а віддаленість. Ніби якась його частина покинула тіло й полинула геть.

Він бачив, з яким інтересом і розвагою дивиться на нього містер Ґонт і як очі в чоловіка раптом ніби виросли до розміру чайних блюдець. Проте відчуття дезорієнтації не лякало, а радше захоплювало і було точно приємнішим, ніж лискучість деревини, яку Браян досліджував пальцем.

— Заплющ очі! — запропонував містер Ґонт. — Заплющ очі, Браяне, і скажи, що відчуваєш!

Браян підкорився й якусь мить не рухався, стояв із простягнутою рукою, в якій стискав скалку. Він не бачив, як верхня губа містера Ґонта на мить задерлася, як у собаки, оголюючи великі криві зуби в гримасі чи то задоволення, чи то очікування. Браян туманно відчував якийсь рух — спіральний рух. Звук, швидкий і легкий: тудут… тудут… тудут. Він зрозумів, що то. Це…

— Човен! — у захваті скрикнув він, не розплющуючи очей. — Таке відчуття, ніби я на човні!

— Чи ж то справді[15], — промовив містер Ґонт, і для Браянового слуху голос його звучав неймовірно віддалено.

Відчуття посилилися. Тепер здавалося, ніби він здіймається й опускається на довгих повільних хвилях. Браян чув віддалене квиління птахів, а ближче — звуки сили-силенної тварин: мукання корів, кукурікання півнів, низький агресивний рев дуже великої кішки — не зі злості, а радше від нудьги. У ту єдину мить він майже відчував під ногами деревину (частиною якої, без сумніву, колись була скалка) та знав, що взутий не в «конверси», а якісь сандалі, і…

А тоді воно почало зникати, зіщулюватися до маленької яскравої цятки, ніби на екрані телевізора, коли зникає живлення, доки зрештою не щезло зовсім. Браян розплющив очі, вражений і збуджений.

Кулак так міцно стиснувся навколо скалки, що йому дійсно знадобилося зусилля, щоб розтиснути пальці, а суглоби заскрипіли, наче іржаві дверні завіси.

— Ну й ну, — м’яко промовив він.

— Гарно, правда? — радісно запитав містер Ґонт і забрав скалку в Браяна з руки з беземоційною вправністю лікаря, що висмикує скабку з плоті. Він повернув її на місце й ефектно замкнув шафку.

— Гарно, — погодився Браян довгим видихом, майже зітхнувши. Він зігнувся, щоб роздивитися скалку. Долоню досі поколювало в місці, де він тримав той предмет. Ті відчуття: здіймання і зниження палуби, гупання хвиль об корпус, відчуття дерева під ногами… усе це лишилося з ним, хоча Браян припускав (зі справжнім сумом), що воно забудеться, як забуваються сни.

— Ти знаєш історію про Ноя і ковчег? — поцікавився містер Ґонт.

Браян звів брови. Він знав, що це біблійна історія, але під час недільних проповідей і четвергових вечірніх уроків Біблії мав звичку відключатися.

— Це той човен, який обійшов світ за вісімдесят днів? — уточнив він.

Містер Ґонт знову розплився в усмішці.

— Щось таке, Браяне. Щось дуже схоже. Так от, ця скалка нібито з Ноєвого ковчега. Звісно, я не можу казати, що вона справді звідти, бо люди подумають, що я шахрай, якого ще світ не носив. Зараз у світі тисяч із чотири людей намагаються продавати шматки дерева, заявляючи, що ті були частиною ковчега. І радше навіть чотириста тисяч, які впарюють уламки Животворного Хреста. Але я запевняю, що цьому понад дві тисячі років, бо його було датовано за вуглецем, і я можу гарантувати, що він зі Святої землі, хоча знайшли його на горі не Арарат, а Борам.

Більша частина цієї інформації пройшла повз Браяна, окрім одного значущого факту.

— Дві тисячі років, — видихнув він. — Вау! Ви точно знаєте?

— Цілком, — відповів містер Ґонт. — У мене є сертифікат із Массачусетського технологічного інституту, де його було датовано за вуглецем, і звісно, цей документ іде в комплекті з покупкою. Але знаєш, я справді вірю в те, що ця річ може бути з ковчега. — Якусь мить він допитливо роздивлявся скалку, а тоді підняв свої запаморочливі блакитні очі на Браянові карі. Браяна той погляд знову прикував до місця. — Зрештою, гора Борам менш ніж за тридцять кілометрів навпрямки від гори Арарат, а в багатьох моментах історії світу, особливо коли їх поколіннями переповідають із вуст в уста, перш ніж записати на папері, робилися значні помилки, значніші за останнє місце спочинку човна, навіть такого великого. Правду кажу?

— Ага, — підтвердив Браян. — Звучить логічно.

— А крім того — ця скалка дарує дивні відчуття, коли її тримати в руках. Погоджуєшся?

— Ще й як!

Містер Ґонт усміхнувся й скуйовдив хлопцеві волосся, розсіюючи чари.

— Ти мені подобаєшся, Браяне. От якби всі мої клієнти були такими ж знаттєлюбними, як ти. Якби світ жив таким ладом, життя було б набагато простіше для такого скромного торговця, як оце я.

— За скільки… за скільки ви б могли продати таке? — запитав Браян. Він тицьнув на скалку не зовсім стійким пальцем. Лише тепер хлопець починав усвідомлювати, наскільки сильно на нього вплинула та подія. Це було схоже на те, коли тримаєш морську мушлю біля вуха й чуєш звуки океану… але в 3D і з «сенсерраундом». Йому палко хотілося, щоб містер Ґонт дозволив йому потримати скалку ще раз, може, трішки довше, але не знав, як попросити, а сам містер Ґонт не пропонував.

— Гм, дай подумати, — промовив містер Ґонт, складаючи пірамідкою пальці під підборіддям і даруючи Браянові пустотливий погляд. — Коли ми говоримо про таку річ — і більшість інших речей, які я продаю, справді цікавих речей — це залежить від покупця. Від того, що покупець бажатиме заплатити. Що б ти бажав заплатити, Браяне?

— Не знаю, — відповів Браян, згадуючи той дев’яносто один цент у кишені, тоді проковтнув слину й випалив: — Купу грошей!

Містер Ґонт закинув назад голову й щиро розсміявся. Браян помітив, що помилився де в чому. Коли він уперше прийшов, то подумав, що волосся в містера Ґонта сиве. Тепер побачив, що воно сріблясте лише біля скронь. «Мабуть, він стояв під світильником», — подумав Браян.

— Ну, Браяне, це було дуже цікаво, але в мене дійсно купа роботи перед завтрашнім відкриттям о десятій, тому…

— Звичайно, — промовив Браян, якого з неба на землю опустили думки про хороші манери. — Я також мушу йти. Вибачте, що забрав так багато…

— Ні-ні-ні! Ти мене не зрозумів! — Містер Ґонт поклав один зі своїх довгих пальців Браянові на передпліччя.

Браян руку відсунув. Він сподівався, що цей жест не здаватиметься неввічливим, але не міг нічого вчинити. Долоня містера Ґонта була тверда, суха і чомусь неприємна. Вона, між іншим, нічим особливо не відрізнялася від того шматка скам’янілого дерева, нібито з Моєвого ковчега чи звідки. Проте містер Ґонт був надто серйозний, щоб помітити той інстинктивний жест. Він відреагував так, наче то він, а не Браян учинив таке порушення норм етикету.

— Я просто подумав, що нам варто взятися до справи. Правду кажу, немає сенсу тобі дивитися на ту дещицю інших речей, які я ще не розпакував, їх небагато, а ти побачив найцікавіші з тих, які вже виставлено. Проте я досить добре знаю свій асортимент, навіть без інвентарної відомості, і в мене може бути дещо, що тобі б хотілося. То що тобі б хотілося?

— Йомайо, — промовив Браян. Йому б хотілося тисяч речей, а в цьому і є частина проблеми — коли питання ставиться отак прямо, він не міг сказати, яку з тисячі йому хочеться найбільше.

— Про це краще не роздумувати надто глибоко, — порадив йому містер Ґонт. Він говорив ліниво, проте очі, які уважно дивилися на Браянове обличчя, світилися енергією. — Я запитую: «Браяне Раску, чого тобі хочеться найбільше у світі в цю мить?» Яка твоя відповідь? Швидко!

— Сенді Коуфекса[16], — швидко відповів Браян. Він не усвідомлював, що його долоня розкрита для скалки з Ноєвого ковчега, доки не побачив її там, і так само не усвідомлював, що відповість на запитання містера Ґонта, доки не почув, як слова вириваються з рота. Але як тільки він їх почув, то знав, що слова цілком і повністю правильні.

5

— Сенді Коуфекса, — вдумливо повторив містер Ґонт. — Як цікаво.

— Ну, не самого Сенді Коуфекса, — уточнив Браян, — а його бейсбольну картку.

— Від «Топпс» чи «Флір»[17]? — поцікавився містер Ґонт.

Браян не йняв віри, що цей день може стати кращим, ніж уже є, але раптом так і сталося. Містер Ґонт знається на бейсбольних картках так само, як на скалках і жеодах. Це фантастично, просто фантастично.

— «Топпс».

— Я так розумію, ти зацікавлений у його картці новачка, — з жалем промовив містер Ґонт. — Не думаю, що можу тобі з цим допомогти, але…

— Ні, — перебив Браян. — Не з 1954-го. 1956-го. Таку мені хотілося б. У мене колекція бейсбольних карток 1956 року. Мене тато затягнув у це хобі. Це цікаво, і з того року лише декілька дійсно дорогі: Ел Кейлайн, Мел Парнелл, Рой Кемпанелла, оті хлопці. У мене вже більш ніж п’ятдесят штук. Включно з Елом Кейлайном. Він мені коштував тридцять вісім баксів. Я стільки газонів перекосив, щоб його дістати.

— Не сумніваюся, — усміхаючись, сказав містер Ґонт.

— Ну, як я й казав, більшість карток 56-го не дуже дорогі — по п’ять доларів, сім, іноді десять. Але Сенді Коуфекс у доброму стані коштуватиме дев’яносто чи навіть сотню баксів. Він не був великою зіркою того року, але виявився чудовим гравцем, і це ще тоді, коли «Доджерс» були в Брукліні. Усі їх тоді називали «Жопошники». Принаймні так тато розповідає.

— Твій тато має рацію на всі двісті відсотків, — підтвердив містер Ґонт. — І я маю дещо, що тебе ощасливить, Браяне. Почекай тут.

Він подався назад через завішаний прохід і залишив Браяна стояти біля шафки зі скалкою і полароїдною фотографією Короля.

Браян ледь не витанцьовував, перестрибуючи з однієї ноги на іншу від надії й очікування. Проте наказав собі припинити бути таким додіком. Навіть якщо в містера Ґонта і є картка Сенді Коуфекса, навіть якщо це картка «Топпс» із п’ятдесятих, вона, найпевніше, виявиться 55-го або 57-го року. Та й навіть якщо це буде 56-й? Що це дасть, якщо у нього менше долара в кишені?

«Але ж я можу подивитися, правда?» — подумав Браян. Подивитися ж нічого не коштує, чи не так? Це була ще одна з улюблених фраз його мами.

З кімнати за завісою долинули звуки пересування коробок і глухі удари, коли їх клали на підлогу.

— Хвилинку, Браяне, — гукнув містер Ґонт. Здається, він трохи засапався. — Тут десь точно має бути коробка з-під взуття…

— Та ви не обтяжуйтеся так через мене, містере Ґонт! — гукнув у відповідь Браян, відчайдушно сподіваючись, що містер Ґонт для цієї справи обтяжиться саме стільки, скільки потрібно.

— Можливо, та коробка ще в дорозі, — із сумнівом висловився містер Ґонт.

У Браяна на душі похололо.

А тоді:

— Але я ж був упевнений… стій! Є! Ось вона!

Серце Браяна підскочило в грудях — ба більше, воно здійнялося в саме небо, де зробило задній кульбіт.

Містер Ґонт повернувся із-за завіси. Волосся в нього було трохи розбурхане, а на вилозі куртки-смокінга виднілася пляма від пилу. У руках він тримав коробку, в якій раніше лежали кросівки «ейр джордан». Він поклав її на касову стійку й зняв кришку. Браян стояв біля його лівої руки й заглядав усередину. У коробці було повно бейсбольних карток, кожна в пластиковому конверті, як ті, що Браян купував у крамниці бейсбольних карток у Норт-Конвеї, штат Нью-Гемпшир.

— Я думав, тут буде інвентарна відомість, але не пощастило, — пояснив містер Ґонт. — Усе одно, я досить добре собі уявляю, який у мене асортимент, як я й казав — це ключова річ у веденні бізнесу, якщо продаєш усього потрохи, — і я впевнений, що бачив…

Він не закінчив і почав шпарко перебирати картки.

Браян бачив, як вони мелькотять, і боявся хоч слово промовити від захвату. У місцевій крамниці була колекція старих карток, яку тато характеризував як «десь на рівні ятки на сільському ярмарку», але вміст усієї тієї крамниці й близько не йшов до порівняння зі скарбами, складеними в цій одній коробці з-під кросівок. Там були картки від жувального тютюну з Таєм Коббом і Паєм Трейнором. Картки від сигарет із зображеннями Бейба Рута, Дома Дімажіо, Здоровила Джорджа Келлера і навіть Гайрама Діссена, однорукого пітчера, який кидав м’ячі за «Вайт Сокс» у сорокових. «ЗЕЛЕНЬ ЛАКІ СТРАЙК ПІШЛА НА ВІЙНУ!»[18] — писалося на багатьох сигаретних картках. А тоді мигцем промайнуло широке серйозне обличчя над піттсбурзькою уніформою…

— Господи, там є Гонус Веґнер? — видихнув Браян. Серце в нього ніби обернулося на маленьку пташку, яка застрягла в горлі й тепер тріпотіла там, у пастці. — Це ж найрідкісніша бейсбольна картка у всесвіті!

— Так-так, — недбало промовив містер Ґонт. Довгі пальці швидко пробігали по картках, обличчях з іншої ери, ув’язнених у прозорі пластикові покриття, чоловіків, які лупили по «пілюлі», шпурляли «яблуко» та прикривали бази, героїв великої минулої епохи, епохи, про яку хлопці ще леліють радісні й жваві мрії. — Усього потрохи, у цьому й полягає успішний бізнес, Браяне. Розмаїття, задоволення, захват, насолода… зрештою, у цьому також і секрет успішного життя… я порад не даю, але якби попросили, раджу тобі це добре запам’ятати. Так, що тут у нас… десь тут… десь тут… о!

Він висмикнув картку зсередини коробки, ніби фокусник, і з тріумфом поклав її Браянові в долоню.

То був Сенді Коуфекс.

Картка «Топпс» 56 року.

А ще вона була підписана.

— Моєму доброму приятелеві Браяну, з найкращими побажаннями, Сенді Коуфекс, — прочитав Браян хрипким шепотом.

А тоді зрозумів, що не здатен вимовити й слова.

6

Браян підняв очі на містера Ґонта, безгучно ворушачи губами. Той усміхнувся.

— Я її не підсунув і нічого не підлаштовував, Браяне. Це просто збіг… але ж гарний збіг, правда?

Браян усе одно не міг говорити, тож просто кивнув головою. Пластиковий конвертик з таким цінним умістом здавався химерно важким у руці.

— Дістань її, — запропонував містер Ґонт.

Коли голос Браяна зрештою показався з його рота, то виявився крекотом старого інваліда.

— Я не посмію.

— Ну тоді я, — не розгубився містер Ґонт. Він вихопив конверт у Браяна, поліз доглянутим нігтем усередину й висунув картку. Поклав її Браянові в долоню.

Хлопець побачив дрібні вм’ятини на поверхні — сліди ручки, якою Сенді Коуфекс писав своє ім’я… їхні імена. Особистий підпис Коуфекса був дуже схожий на друкований, лише друкованим було виведено «Сенфорд Коуфекс», а особистим — «Сенді Коуфекс». А ще він був у тисячу разів кращим, бо справжній. Сенді Коуфекс тримав цю картку в руці й наклав на неї свою мітку, мітку живої руки й магічного імені.

Але крім того, там було ще одне ім’я — Браянове. Якийсь хлопець із таким іменем стояв біля майданчика для пітчерів на стадіоні «Еббетс Філд» перед грою, і Сенді Коуфекс, справжній Сенді Коуфекс, молодий і сильний, роки слави якого ще попереду, взяв запропоновану картку, яка в ту мить, мабуть, іще пахла солодкою рожевою жувальною гумкою, й поклав на ній свою мітку… «І мою також», — подумав Браян.

Раптом воно знову прилинуло, відчуття, що охопило його, коли він тримав скалку скам’янілого дерева. Лише цього разу набагато-набагато сильніше.

Запах солодкої свіжоскошеної трави.

Важкий ляскіт ясеня об конячу шкуру.

Крики й сміх із боку тренувального майданчика.

— Доброго дня, містере Коуфекс, ви б не могли підписати мені картку?

Вузьке обличчя. Карі очі. Темне волосся. Бейсболка ненадовго відривається від голови, він чухає лоб одразу над лінією волосся, тоді знову вдягає її.

— Канєшно, малий. — Бере картку. — Тебе як звати?

— Браян, сер. Браян Сіґвін.

Чирк-чирк-чирк по картці. Магія: карбований вогонь.

— Хочеш бути бейсболістом, як виростеш, Браяне? — Запитання звучить ніби механічна декламація, він говорить не відриваючи погляду від картки, яку стискає в здоровенній долоні, щоб мати змогу писати своєю невдовзі знаменитою лівицею.

— Так, сер.

— Відточуй основні прийоми. — І віддає картку.

— Так, сер!

Але він уже йде геть, тоді переходить на лінивий біг свіжоскошеною травою в бік майданчика для пітчерів, а його тінь снує позаду…

— Браяне? Браяне?

Довгі пальці клацали йому під носом — пальці містера Ґонта. Браян виринув із видива й побачив, як містер Ґонт із цікавістю споглядає його.

— Браяне, ти тут?

— Вибачте, — промимрив Браян, почервонівши.

Він знав, що мусить повернути картку, віддати її й ушиватися звідси, але не міг з нею розлучитися. Містер Ґонт знову заглядав йому у вічі — просто в голову, здавалось, — і Браян знову не мав сили відвернутися.

— Отже, — м’яко промовив містер Ґонт. — Скажімо, Браяне, що ти таки покупець. Припустімо. Скільки б ти волів заплатити за картку?

Браян відчув, як безнадія кам’яним обвалом давить йому на серце.

— Усе, що в мене є, це…

Ліва долоня містера Ґонта злетіла догори.

— Ш-ш-ш! — грізно прицитьнув він його. — Язика прикуси! Покупець ніколи не має права казати продавцеві, скільки має! З таким же успіхом можна просто вручити йому свій гаманець і на додачу ще й кишені на підлогу вивернути! Як не вмієш брехати, то сиди тихо! Це перше правило чесної торгівлі, Браяне, хлопчику мій.

Його очі такі великі й темні. Браянові здавалося, ніби він у них плаває.

— На цю картку є дві ціни, Браяне. Половина… й друга половина. Одна половина — гроші. Друга — завдання. Розумієш?

— Так, — промимрив Браян. Він знову відчув себе десь далеко — далеко від Касл-Рока, від «Необхідних речей», навіть від самого себе. Єдина реальна річ у цій далечині — це широкі темні очі містера Ґонта.

— Грошова ціна за цю підписану картку Сенді Коуфекса 1956 року — вісімдесят п’ять центів, — повідомив містер Ґонт. — Як гадаєш, це чесно?

— Так, — підтвердив Браян. Голос був далекий і крихітний. Він відчув, як зменшується, зіщулюється… й наближається до точки, в якій чітка пам’ять перестане діяти.

— Добре, — схвалив пестливий голос містера Ґонта. — Поки що наші торги йдуть чудово. Що стосується завдання… ти знаєш жінку на ім’я Вілма Джерзик, Браяне?

— Вілму, звісно, — промовив Браян із кромішньої темряви. — Вона живе з іншого боку нашого кварталу.

— Так, якщо не помиляюся, там і живе, — погодився містер Ґонт. — Слухай мене уважно, Браяне.

І він, напевно, продовжив говорити, але Браян не пам’ятав, що саме.

7

Наступне, що він усвідомив, — це те, як містер Ґонт легенько виштовхує його на Мейн-стріт, розповідаючи, наскільки йому приємно було познайомитися, і прохаючи переповісти мамі й усім друзям, як до нього добре поставилися й чесно з ним обійшлися.

— Звісно, — сказав Браян. Він почувався спантеличеним… та разом з тим дуже добре почувався, ніби щойно прокинувся після бадьористого денного сну.

— І приходь іще, — сказав наостанок містер Ґонт, після чого зачинив двері. Браян глянув на них. Тепер там висіла табличка

ЗАЧИНЕНО.

8

Браянові здавалося, що він провів у «Необхідних речах» кілька годин, проте годинник біля банку показував лише за десять четверту. Минуло менше двадцяти хвилин. Він уже був приготувався всістися на велосипед, а тоді спер кермо собі на живіт і понишпорив по кишенях.

З однієї дістав шість яскравих мідних пенні.

З іншої — підписану картку з Сенді Коуфексом.

Очевидно, вони таки якось домовилися, та Браян хоч убийте не міг згадати, про що саме йшлось у тій домовленості… лише те, що там якось згадувалася Вілма Джерзик.

«Моєму доброму приятелеві Браяну, з найкращими побажаннями, Сенді Коуфекс».

На чому б вони там не зійшлися, воно того варте.

За таку картку можна практично все на світі віддати.

Браян обережно сховав її в рюкзак, щоб не погнулася, заліз на велосипед і кинувся крутити педалі додому. Усю дорогу усмішка не сходила з його обличчя.

10 Princess telephone — телефон, створений компанією Bell System у 1959 році, призначений для зручного використання в спальнях і в нічний час (мав освітлення клавіш або диска). Модель рекламувалася як створена для жінок, звідки й пішла саме така назва.

11 Devil Dogs — шоколадні батончики з молочною начинкою компанії Drake’s Cakes.

12 Norman Bates — персонаж роману «Психо» (1959) Роберта Блока, а також однойменного фільму (1960) Альфреда Гічкока.

13 Masterpiece Theatre (з 1971 р.) — американський телесеріал-антологія, в якому показували адаптації романів і біографій, а також оригінальні теледрами.

14 Cheers (1982—1993) — популярний американський ситком, у якому компанія друзів збирається в барі «Будьмо», де вони випивають, відпочивають і спілкуються.

15 Імовірно, цитата з 58-го псалма.

16 Sanford “Sandy” Koufax — колишній американський професійний бейсболіст, пітчер-шульга, один із найвідоміших та найкращих за історію бейсболу.

17 Topps, Fleer — компанії-конкурентки, які випускали жувальну гумку та картки із зображеннями різноманітних спортсменів. Останні були дуже популярним предметом для колекціонування серед підлітків у США 1980-х років.

18 Оригінальний дизайн пачок сигарет Lucky Strike був зелено-червоний, проте вони не були популярними серед жінок, бо цей колір на той час вважався «чоловічим». У 1942 році дизайн замінили на білий і пояснили це тим, що мідь для зеленої фарби потрібніша для військових потреб. Насправді ж зелений робили за допомогою хрому, а зміна була спричинена необхідністю популяризації сигарет серед жінок.

Розділ другий

1

Коли в містечку в Новій Англії відчиняється нова крамниця, жителі — якими б провінціалами вони не були в багатьох речах — демонструють широту поглядів, до якої далеко навіть їхнім братам і сестрам із великих міст. У Нью-Йорку чи Лос-Анджелесі нова галерея може зібрати невелику групку ймовірних відвідувачів і простих роззяв ще до того, як двері відчиняться вперше. Новий клуб може навіть похвалитися чергою й поліцейськими барикадами, за якими стоятимуть папараці, озброєні сумками для фототехніки й телеоб’єктивами. Лунає захоплений гул розмов, наче серед театроманів на Бродвеї перед прем’єрою нової п’єси, яка, хоч спричинить фурор, хоч із тріском провалиться, усе одно стане предметом численних розмов.

Коли ж нова крамниця відчиняється в містечку в Новій Англії, рідко перед відкриттям збирається хоч якась групка, а черга — тим паче. Коли жалюзі піднято, двері відімкнено і новий заклад відчинено для відвідувачів, останні приходять і йдуть тонким струмочком, який чужинцям, певно, здасться апатичним… і, найпевніше, може сприйматись як поганий знак для майбутнього економічного успіху власника бізнесу.

Те, що на перший погляд може здатися браком інтересу, лише ширма для уважного очікування та ще уважнішого спостереження (Кора Раск і Майра Еванс — не єдина пара жінок Касл-Рока, що займали телефонні лінії обговореннями «Необхідних речей» тижнями перед відкриттям). Цей інтерес і очікування, проте, не впливають на консервативний кодекс покупця з маленького міста. Деякі речі просто Не Робляться, особливо у вузьких анклавах янкі на північ від Бостона. Це спільноти, що існують протягом дев’яти місяців щороку майже цілком самодостатньо, і там вважається моветоном показувати завеликий інтерес надто швидко чи будь-яким іншим способом демонструвати щось більше, ніж куце зацікавлення, так би мовити.

Досліджувати нову крамницю в маленькому місті й відвідувати соціально престижну вечірку у великому місті — речі, які спричиняють достатній рівень захоплення серед тих, хто збирається брати в дійстві участь, і на обидві оказії є правила, неписані, незмінні й дивовижним чином схожі. Головне серед них: не прибувати першими. Звісно, хтось мусить зламати це фундаментальне правило, інакше взагалі нікого б не було, проте нова крамниця зазвичай простоює порожньою як мінімум хвилин двадцять після того, як табличка «ЗАЧИНЕНО» на вікні вперше обертається табличкою «ВІДЧИНЕНО», і, крім того, досвідчений спостерігач може з певністю закладатися, що першоприбулі прийдуть групою — по двоє, по троє, але найімовірніше це буде квартет пані.

Друге правило: покупці-слідчі демонструють настільки бездоганну ввічливість, що вона межує з прохолодою. Третє: ніхто не має права запитувати (принаймні під час першого візиту) нового продавця про його історію й bona fides[19]. Четверте: не варто приносити гостинець, особливо щось жалюгідне на кшталт домашнього торта чи пирога. Останнє правило, настільки ж незмінне, як і перше: не можна виходити останніми.

Такий поважний ґавот — який можна назвати «танцем жіночих слідчих дій» — триває приблизно від двох тижнів до двох місяців, і він не передбачений, коли свій бізнес відкриває хтось із самого містечка. Таке відкриття радше скидатиметься на церковну вечерю на Тиждень старої домівки[20] — неофіційне, радісне й досить нудотне. Але коли новий торговець Не Звідси (ці слова завжди так вимовляють, тож великі літери можна буквально почути), «танець жіночих слідчих дій» такий же неминучий, як смерть чи сила гравітації. Коли випробувальний період закінчується (про це, звісно, ніхто оголошень у газеті не публікує, але всі якось знають), трапляється одна з двох речей: або рух торгівлі стає рівнішим, а задоволені клієнтки приносять запізнілі вітальні подарунки й запрошення В Гості, або новий заклад провалюється. У містечках штибу Касл-Рока люди називають дрібні підприємства банкрутами ще за кілька тижнів чи навіть місяців до того, як безталанні власники самі відкривають цей факт.

Як мінімум одна жінка в Касл-Року не грала за правилами, хоч наскільки незмінними вони здавалися для інших. Це Поллі Чалмерз, власниця ательє «Шито-крито». Більшість від неї звичної поведінки й не чекали. Жіноцтво Касл-Рока (а також значна частина чоловіцтва) вважало її Ексцентричною.

Поллі створювала всі можливі проблеми для самопризначених громадських суддів Касл-Рока. Перш за все люди ніяк не могли зійтися в думці: Поллі сама Звідси чи Не Звідси? Вона народилася й більшу частину дитинства провела в Касл-Року, це правда, проте потім у вісімнадцять років виїхала з животом, який їй надув Дюк Шіген. Це було в 1970-му, й відтоді вона приїздила лише раз, перш ніж переїхати назад назовсім у 1987 році.

Той короткий візит-повернення почався в кінці 1975-го, коли її батько помирав від раку кишківника. Після його смерті інфаркт пережила Лоррейн Чалмерз, і Поллі залишилася, щоб доглядати матір. Лоррейн розбив другий інфаркт — цього разу на смерть — напровесні 1976-го, і після поховання матері на цвинтарі «Гоумленд» Поллі (яку вже тоді оповивала справжня Атмосфера Таємничості, як запитати в місцевих пані), знову поїхала геть.

«Цього разу назавжди», — зійшлися всі в думці, а коли в 1981 році померла остання Чалмерз, стара тітка Евві, а Поллі не приїхала на похорон, ця думка здавалася доконаним фактом. Проте чотири роки тому вона повернулася й відкрила свою кравецьку майстерню. Хоча люди точно й не знали, проте здавалося, що вона на цю справу витратила гроші тітки Евві Чалмерз. Кому б іще та скажена стара шкапа їх заповіла?

Завзятіші послідовники la comédie humaine[21] (а такі становили більшість) були певні: якщо Поллі досягне успіху в її маленькій справі й залишиться тут, більшість речей, які їх цікавлять, стануть явними, варто лише почекати. Проте у випадку Поллі більшість тем залишилися прихованими. Це дуже дратувало.

Було відомо, що кілька тих проміжних років вона провела в Сан-Франциско, але оце й усе — Лоррейн Чалмерз була майже без’язикою, коли йшлося про її свавільну дочку. Поллі там навчалася чи що? Зараз вона вела бізнес так, наче була відвідувала спеціальні курси й дечого там навчилася, проте ніхто нічого не знав напевне. Повернулася вона неодруженою, та чи була заміжньою в Сан-Франциско чи деінде, де провела (чи не провела) якийсь час між Тоді і Тепер? І цього теж ніхто не відав, окрім хіба того, що за Шігена вона так і не вийшла: той пішов у морську піхоту, був у кількох ротаціях, а тепер продає нерухомість десь у Нью-Гемпширі. І чому ж вона повернулася сюди жити після стількох років?

Найбільше люди загадувалися, яка ж доля дитини. Гарненька Поллі зробила аборт? Чи віддала маля на всиновлення? Чи зберегла? Якщо так, то чи воно померло? Чи воно (бісить цей займенник) живе зараз, десь навчається й час від часу пише листи додому мамі? Цього теж ніхто не знав, і здебільшого запитання без відповіді про «це» дражнили найбільше. Дівчина, що виїхала на автобусі «Ґрейгаунд» з надутим вітром животом, тепер стала майже сорокарічною жінкою, повернулася, живе й тримає бізнес у місті вже чотири роки, а ніхто й гадки не має, яка стать у дитини, через яку та змушена була втікати.

От зовсім нещодавно Поллі Чалмерз знову почала демонструвати містечку свою ексцентричність, якщо комусь цього бракувало: вона останнім часом частенько складає компанію Аланові Пенґборну, шерифові округу Касл, а сам шериф Пенґборн поховав своїх дружину й молодшого сина лише півтора року тому. Таку поведінку ще не можна було б назвати Скандальною, проте вона, безумовно, Ексцентрична, тож люди особливо не здивувалися, коли побачили, як Поллі Чалмерз крокує по Мейн-стріт від своїх дверей до дверей «Необхідних речей» дві хвилини по десятій вранці дев’ятого жовтня. Навіть не дивувало те, що вона несла в руках у рукавицях: судок «Таппервер», в якому міг лежати лише торт.

Це було, казали місцеві, пізніше обговорюючи таку витівку, цілком у її стилі.

2

Вітрину «Необхідних речей» відтерли від мила й за нею розклали близько десятка товарів: годинники, срібну підставку, картину, чудовий триптих фоторамок, який тільки й чекав, що хтось заповнить його улюбленими світлинами. Поллі схвально роздивилася їх і подалася до дверей. На них висіла табличка «ВІДЧИНЕНО». Коли вона зробила те, на що табличка натякала, зверху теленькнув невеликий дзвоник — його встановили після попереднього візиту Браяна Раска.

У крамниці пахло новими килимами й свіжою фарбою. Приміщення переповнювало сонячне світло, й, увійшовши, Поллі роздивлялася навколо, коли чітко зрозуміла: «Це успіх. Ще жоден клієнт не переступав цього порога, я перша — але це вже успіх. Неймовірно». Такі поспішні висновки були їй невластиві, як і відчуття миттєвого схвалення, але такі думки важко було заперечити.

Над однією з шафок схилився високий чоловік. Коли пролунав дзвінок, він підняв голову й усміхнувся їй.

— Доброго дня, — привітався.

Поллі була практична й рішуча, а ще їй сподобалося те, що вона тут побачила, і миттєве спантеличення, яке вона раптом відчула, вперше зустрівшись поглядами з незнайомцем, було незрозумілим.

«Я знаю його, — прорвалася крізь несподіваний туман перша виразна думка. — Я вже якось бачилася з цим чоловіком. Де?»

Проте вони були незнайомі, і це знання — ця впевненість — прийшло за мить. «Це було дежа вю», — припустила Поллі. Відчуття хибного спогаду, яке у всіх іноді трапляється й дезорієнтує, оскільки воно одночасно настільки мрійне, наскільки ж і прозаїчне.

На мить її вибило з колії, тож Поллі спромоглася лише на слабку усмішку. Тоді поворухнула пальцями лівиці, щоб краще вхопитися за контейнер із тортом, аж раптом грубий біль двома сліпучими ударами прошпигував тильний бік долоні аж до зап’ястка. Ніби глибоко в плоть встромилася здоровенна хромована виделка. То був артрит, і боліло капець як, та принаймні це допомогло їй знову зосередитися, тож заговорила Поллі без помітної затримки… хіба вона подумала, що чоловік міг щось помітити. Він мав яскраві карі очі, які, складалося враження, багацько здатні помітити.

— Добрий день, — відповіла на привітання вона. — Мене звати Поллі Чалмерз. У мене невелике кравецьке і швейне ательє через два квартали від вас. Я подумала, оскільки ми вже сусіди, варто прийти й привітати вас у Касл-Року, перш ніж почнеться наплив.

Він усміхнувся, від чого все обличчя ніби засвітилося. Поллі відчула, як у відповідь кутики її губ також піднялися, хоч рука все одно боліла немилосердно. «Якби я вже не була закохана в Алана, — подумала вона, — думаю, я б миттю перед цим чоловіком розпростерлася, навіть не писнувши. Проведи мене в спальню, Хазяїне, і я покірно піду». З дивним задоволенням вона загадувалася, скільки жінок, які до кінця дня заскочать сюди, щоб просто оком кинути, повернуться додому ненаситно втюреними в нього. Вона помітила, що обручки в чоловіка нема, й це лише підлило олії у вогонь.

— Радий вас бачити, міс Чалмерз, — привітався він, ступаючи вперед. — Я Ліленд Ґонт.

Підійшовши, він простягнув їй праву руку, а тоді ледь помітно скривився, коли жінка відступила.

— Вибачте, — перепросила вона. — Я не потискаю руки. Це не через неввічливість, не подумайте. У мене артрит.

Поллі відклала контейнер на найближчу скляну шафку й підняла руки, сховані в сап’янові рукавички. Нічого химерного, проте долоні були спотворені, ліва більша за праву.

У місті були жінки, які вважали, що Поллі пишається своєю болячкою: чому ж іще, думали вони, вона так швидко це демонструє? Правда ж була зовсім протилежна. Жінкою вона була не самозакоханою, але достатньо переймалася своїм виглядом, щоб соромитись огидності власних долонь. Вона демонструвала їх якомога швидше, й щоразу в голові на коротку мить — настільки коротку, що майже завжди непомітну — виникала думка: «Ось вони. Годі з цим. Тепер можемо говорити по суті».

Люди зазвичай виражали якесь занепокоєння чи сором, коли бачили ті руки. Але не Ґонт. Він ухопив її за передпліччя долонями, що здавалися неабияк дужими, і потиснув натомість його. Поллі це мало би здатися недоречно інтимним жестом як на перше знайомство, але не здалося. Жест був дружній, короткий і навіть радше приємний. Проте вона тішилася, що він короткий. Руки в чоловіка були сухі й дарували неприємне відчуття навіть крізь тонке осіннє пальто.

— Мабуть, важко працювати у швейному ательє з такою недугою, міс Чалмерз. Як ви даєте собі з цим раду?

Таке запитання їй ставили вельми рідко, і вона не могла пригадати, хто ще, окрім Алана, робив це так відверто.

— Я шила повний день, доки могла, — розповіла вона. — Зціпила зуби й ішачила, як то кажуть. Тепер у мене кілька дівчат працюють на неповній зайнятості, а я здебільшого займаюся дизайном. Але у мене бувають і гарні днини.

Це була брехня, але, на її погляд, невинна, бо говорила вона її здебільшого для власної вигоди.

— Що ж, тішуся, що ви прийшли. По правді скажу вам: я дуже боюся публіки.

— Справді? Чому?

Вона рідко поспішала з судженнями про людей, навіть рідше, ніж із судженнями про місця й події, а тут раптом була шокована — навіть дрібку стривожена — тим, як швидко й просто стала почувати себе як удома з цим чоловіком усього за хвилину.

— Постійно переживаю, що робитиму, якщо ніхто не зайде. Взагалі ніхто, за цілий день.

— Прийдуть, — заспокоїла вона. — Усі хочуть подивитися, що ви продаєте. Ніхто гадки не має, що продається в магазині з назвою «Необхідні речі», та найважливіше те, що захочуть подивитися на вас. Просто у маленьких містечках, як Касл-Рок…

— …ніхто не хоче демонструвати зайвий інтерес, — завершив він за неї. — Я знаю, маю досвід роботи в маленьких містах. Раціональна частина мозку підказує, що все, що ви оце розповіли, цілковита правда, але інший голосок повторює: «Вони не прийдуть, Ліленде, о-о-о, ні, не прийдуть, вони всі гуртом залишаться осторонь, от побачиш».

Поллі розсміялася, раптом згадавши, що переживала точно те саме, коли вперше відчинила «Шито-крито».

— А це що? — запитав він, рукою торкаючись контейнера. Тоді вона й помітила те, що вже бачив Браян Раск: що середній і вказівний пальці в чоловіка однакової довжини.

— Там торт. І якщо я знаю це місто хоча б наполовину від того, наскільки думаю, що знаю, запевняю вас, на сьогодні цей у вас буде єдиним.

Він усміхнувся їй, помітно звеселілий.

— Дякую! Дуже вам дякую, міс Чалмерз. Я вражений.

І вона, яка ніколи нікого не просила називати її на ім’я під час першого чи навіть недовгого знайомства (і яка підозріливо ставилася до всіх: ріелторів, страхових агентів, продавців автомобілів — які не питаючи перебирали цей привілей на себе), приголомшена сама від себе, промовила:

— Раз ми вже сусідами будемо, то називайте мене Поллі?

3

Торт виявився «Диявольською їжею»[22], що Ліленд Ґонт визначив, заледве піднісши кришку й принюхавшись. Він попросив Поллі залишитися й спробувати шматочок. Жінка відмахувалася. Ґонт наполягав.

— Та за ательє хтось у вас подивиться, — переконував він, — а до мене ніхто не зайде ще як мінімум години півтори — десь такі умови протоколів. А в мене ж іще тисяча запитань про ваше містечко.

Тож вона погодилася. Чоловік зник за завішаним дверним прорізом у задній частині магазину, де, судячи зі звуків, почав підніматися сходами («Він, мабуть, тимчасово живе нагорі», — подумала вона), щоб узяти тарілки й виделки. Очікуючи на його повернення, Поллі гуляла крамницею й роздивлялася товари.

Табличка в рамці на дверях, через які вона ввійшла, повідомляла, що крамниця працюватиме з десятої ранку до п’ятої вечора кожних понеділка, середи, п’ятниці й суботи. Зачинено, окрім як «за попередньою домовленістю», буде щовівторка й щочетверга аж до кінця весни — або, подумала Поллі, про себе всміхнувшись, до наступного приїзду тих скажених помішаних туристів і курортників з готовими жменями доларів.

«Необхідні речі» — це магазин сувенірів, визначилася Поллі. Магазин сувенірів вище середнього, сказала б вона на перший погляд, проте детальніший аналіз продукції на продаж натякав на те, що його не так легко можна віднести до певної категорії.

Речі, які були виставлені вчора, коли заходив Браян: жеода, фотоапарат «Полароїд», фотографія Елвіса Преслі й кілька інших — досі були на місцях, але додалося ще десь із сорок нових. На білуватій стіні висів килимок вартістю, мабуть, із невеликий статок. Старий, турецький. В одній із шафок був набір свинцевих солдатиків, мабуть, антикваріат, проте Поллі знала, що всі свинцеві солдатики, навіть вилиті в Гонконґу минулого понеділка, мають антикварний вигляд.

Товари були шалено розмаїті. Між фотографією Елвіса, що, на її погляд, скидалася на річ, яку вроздріб можна купити на будь-якому ярмарку Америки за $4,99, і таким же занудним флюгером у вигляді американського орлана, стояв абажур із «карнавального» скла, який точно коштував вісім сотень доларів, а міг би й тисяч п’ять. Обабіч побитого й непривабливого заварного чайничка стояли пара чарівливих poupées[23], і вона навіть припускати боялася, скільки коштують ці прегарні французькі лялечки з рум’яними щічками й ніжками з підв’язками.

Також там була колекція бейсбольних і тютюнових карток, пачка жовтих журналів з тридцятих («Химерні історії», «Приголомшливі байки», «Захопливі чудернацькі оповідки»), настільне радіо з п’ятдесятих того огидного блідо-рожевого відтінку, який тогочасні люди схвалювали, коли справа стосувалася побутових приладів, проте не політики[24].

Більшість предметів — хоча не всі — мали невеличкі таблички спереду. «ТРИКРИСТАЛЬНА ЖЕОДА, АРИЗОНА», — повідомляла одна. «ЕКСКЛЮЗИВНИЙ НАБІР ТОРЦЕВИХ ГАЙКОВИХ КЛЮЧІВ» — інша. Біля скалки, що так приголомшила Браяна, писалося «СКАМ’ЯНІЛЕ ДЕРЕВО ЗІ СВЯТОЇ ЗЕМЛІ». А таблички перед картками й жовтими журналами інформували, що «ІНШІ ПРИМІРНИКИ ДОСТУПНІ НА ВИМОГУ».

І всі ці товари, чи то сміття, чи то скарби, мали одну спільну рису: жодних цінників.

4

Ґонт повернувся з двома тарілочками (простими старими «Корнінг Вер», нічого особливого), ножем для торта й виделками.

— У мене тут такий рейвах, — перепросив він, знімаючи кришку контейнера й відкладаючи вбік (він перевернув її догори дриґом, щоб не залишити кільце глазурі на шафці). — Шукатиму житло, як тільки усе тут поприбираю, але поки що житиму над крамницею. Усе в картонних коробках, Господи, ненавиджу ті коробки. І хто, на вашу думку…

— Ні-ні, не так багато, — заперечила Поллі. — Та де!

— Гаразд, — радісно погодився Ґонт, кладучи кусень шоколадного торта на тарілку. — Тоді цей буде мій. Давай, Гавкуне, набивай кендюха[25]! Вам отакий?

— Навіть менший.

— Менше я вам уже не вріжу, — сказав він і відчикрижив тонкий шматочок. — Пахне божественно. Дякую вам, Поллі.

— На здоров’я.

Пахло дійсно добре, а Поллі була не на дієті, проте її відмова була не просто показом ввічливості для першого знайомства. Останні три тижні в Касл-Року тягнулося пречудове бабине літо, проте в понеділок похолодало, а її руки цю зміну сприйняли жахливо. Біль, мабуть, зменшиться, коли суглоби звикнуть до нижчих температур (принаймні вона на це молилася, та й так і було завжди, хоча Поллі не закривала очі на прогресування хвороби), але від сьогоднішнього ранку почувалася вона препогано. Такими днями Поллі ніколи не була певна, що вдасться чи не вдасться робити зрадливими долонями, а відмовилася вона через хвилювання й страх імовірного сорому.

Тепер вона скинула рукавиці й для перевірки зігнула пальці правої долоні. Спис голодного болю пронизав передпліччя до ліктя. Вона спробувала знову, стиснувши губи в очікуванні. Біль повернувся, але цього разу не такий сильний. Поллі трохи розслабилася. Усе буде гаразд. Не чудово, не настільки приємно, яким би мало бути споживання торта, але нормально. Вона обережно взяла виделку, якомога менше згинаючи пальці. Піднісши перший шматочок до рота, Поллі помітила, з яким співчуттям на неї дивиться Ґонт. «Зараз почне жаліти, — понуро подумала вона, — і розповідати, який важкий артрит був у його діда. Чи колишньої дружини. Чи ще когось».

Але Ґонт не взявся висловлювати жаль. Він поклав шматочок торта собі в рот і комічно закотив очі.

— Облиште те шиття й дизайн, — промовив він. — Вам варто було відкрити ресторан.

— Ой, та то не я готувала, — уточнила вона, — але передам ці компліменти Нетті Кобб. Вона в мене покоївкою працює.

— Нетті Кобб, — вдумливо промовив Ґонт, відрізаючи ще кусник від свого шматка.

— Так… знаєте її?

— Навряд чи. — Він заговорив ніби людина, яка щойно повернулася в теперішнє. — Я ні з ким не знайомий у Касл-Року. — Ґонт хитро скосив на неї очі. — А є можливість переманити її до себе на роботу?

— Жодної, — сміючись, відповіла Поллі.

— Я хотів запитати вас про ріелторів, — змінив тему він. — На вашу думку, кому з тутешніх можна найбільше довіряти?

— Ой, та вони всі здирники, але з Марком Гоупвеллом, мабуть, мати справу безпечніше, ніж з іншими.

До горла йому підібрався сміх, тож Ґонт прикрив рота долонею, щоб не обплювати нічого крихтами. Тоді почав кашляти, і якби руки її так не боліли, Поллі би поплескала його по-товариськи по плечах. Хоч вони вперше бачаться, він їй подобається.

— Вибачте, — перепросив він, трішки хихочучи. — Але ж вони дійсно всі здирники, правда?

— Сто відсотків!

Якби вона була трохи іншою — такою, що тримає факти про своє минуле не лише для себе, — Поллі почала б ставити Лілендові Ґонту навідні запитання. Чому він приїхав у Касл-Рок? Де жив раніше? Чи залишиться тут надовго? Чи є в нього сім’я? Але вона не з таких, а ще їй подобалося відповідати на його запитання… навіть дуже подобалося, відверто кажучи, бо жодне з них не було про неї саму. Він розпитував про місто, який потік людей через Мейн-стріт узимку, чи є неподалік місце, де можна було б купити гарну маленьку піч-камін «Йотул», а ще про страхові ставки й сотню інших речей. Він дістав із кишені блакитного блейзера тонкий записник, оправлений чорною шкірою, й поважно вписував кожне ім’я, що вона називала.

Поллі опустила очі на свою тарілку й побачила, що доїла весь торт. Руки досі боліли, але відчувалися краще, ніж тоді, коли вона сюди прийшла. Поллі пригадала, що майже була передумала приходити через цей стан. Тепер тішилася, що все одно зібралася з силами.

— Мушу йти, — сказала вона, звіряючись із годинником. — Розалі подумає, ніби я тут померла.

Їли вони стоячи. Тепер Ґонт акуратно склав тарілочки одну на одну, зверху — виделки і закрив контейнер з тортом.

— Я поверну судочок, як доїм торт, — сказав він. — Нічого?

— Звісно.

— Тоді це буде десь до обіду, — серйозно промовив він.

— Та не варто аж так поспішати, — відповіла вона, поки Ґонт проводив її до дверей. — Було дуже приємно познайомитися.

— Дякую, що зайшли, — відповів він. На мить їй здалося, що він хоче взяти її за руку, і Поллі відчула якусь тривогу від думки про його дотик — дурниця, звісно, — але він цього не зробив. — Ви перетворили день, від передчуття якого в мене аж жижки трусилися, на просто чудовий.

— У вас усе буде добре, — запевнила його Поллі й відчинила двері. Тоді зупинилася. Вона нічого не питала про нього, проте її цікавила одна річ, цікавила занадто, щоб піти не запитавши. — У вас тут багато цікавинок…

— Дякую.

— …але жодного цінника. Чому так?

Він усміхнувся.

— Та отаке в мене маленьке дивацтво, Поллі. Я завжди вважав, що, коли хочеш щось купити чи продати, варто також уміти торгуватися. Думаю, в минулому житті я був купцем килимів із Близького Сходу. Мабуть, з Іраку, хоча, напевно, зараз так говорити негоже.

— То у вас ціна така, яку диктує ринок? — піддражнила вона його.

— Якщо так можна сказати, — без жартів погодився він, і знову її вразило, які ж у нього глибокі карі очі, химерно красиві. — Я б радше сказав, що визначаю ціну за тим, наскільки людині щось необхідне.

— Розумію.

— Справді?

— Ну… Думаю, так. Це пояснює назву магазину.

Він усміхнувся.

— Можливо, — промовив. — Думаю, в цьому ви маєте рацію.

— Тоді бажаю вам дуже гарного дня, містере Ґонт…

— Ліленд, будь ласка. Або просто Лі.

— Тоді Ліленде. І не переймайтеся через клієнтів. Думаю, до п’ятниці вам доведеться наймати охоронця, щоб розганяв їх під кінець дня.

— Дійсно так вважаєте? Було б чудово.

— До побачення.

— Чао, — попрощався він і зачинив за нею двері.

Ґонт якийсь час постояв, спостерігаючи, як Поллі Чалмерз іде вулицею, розгладжуючи рукавиці на долонях, таких покручених і настільки несподіваних на тлі її самої, акуратної, гарненької чи навіть дивовижної. Ґонт заусміхався. Коли губи оголили нерівні зуби, усмішка стала неприємно хижою.

— Усе буде добре, — м’яко промовив він у порожній крамниці. — Усе з тобою буде добре.

5

Передбачення Поллі виявилися правильними. Ще до закриття того ж дня майже всі жінки Касл-Рока, принаймні важливі персони, і кілька чоловіків зазирнули в «Необхідні речі», щоб побіжно все роздивитися. Майже всі вони щосили запевняли Ґонта, що лише на хвильку забігли, бо мають іще якісь справи.

Стефані Бонсейнт, Сінтія Роуз Мартін, Барбара Міллер і Френсін Пеллетір були першими. Стефі, Сінді Роуз, Барбз і Френсі прибули міцною групкою менш ніж десять хвилин після того, як було помічено, що Поллі виходить з нової крамниці (новину про це швидко й ретельно рознесло телефонами та надійною системою «баба бабі сказала», яка успішно діє на задніх дворах Нової Англії).

Стефі з подругами дивилися. Охали й ахали. Вони запевнили містера Ґонта, що не можуть затриматися на довше, бо в них сьогодні день гри в бридж (нехтуючи пояснити йому, що тижневі партії починаються не раніше другої дня). Френсі запитала, звідки він. Ґонт відповів, що з Акрона, Огайо. Стефі запитала, чи давно він у бізнесі продажу антикваріату. Ґонт відповів, що не вважає себе продавцем антикваріату, принаймні не зовсім. Сінді хотілося знати, чи містер Ґонт давно в Новій Англії. Та трохи, відповів містер Ґонт, трохи.

Усі четверо пізніше погодилися, що крамниця цікава — стільки химерних речей! — проте інтерв’ю пройшло безрезультатно. У чоловіка майже стільки ж води в роті, як у Поллі Чалмерз, як не більше. Тоді Барбз відзначила, що вони всі в курсі (чи думають, що в курсі), що Поллі Чалмерз перша ввійшла в нову крамницю, а ще вона принесла з собою торт. Мабуть, припускала Барбз, вони знайомі з містером Ґонтом… з Минулого, з часів, які вона провела Не Тут.

Сінді Роуз висловила зацікавленість у вазі «Лалік» і запитала містера Ґонта (який стояв неподалік, але не нависав, як гріх над душею, що було схвально зауважено), скільки вона коштує.

— А ви як думаєте, скільки? — запитав він, усміхаючись.

Вона всміхнулася йому у відповідь, досить кокетливо.

— Оу, — промовила. — То це у вас так тут заведено, містере Ґонт?

— Так я веду справи, — погодився він.

— Тоді, боюся, ви втратите більше, ніж заробите, торгуючись із янкі, — попередила його Сінді Роуз, поки подруги спостерігали за цією сценою з чистим інтересом глядачок Вімблдонського турніру.

— Це, — відбив він, — ми ще побачимо. — Голос звучав іще дружньо, але тепер у ньому також проскакували викличні нотки.

Сінді Роуз тепер уважніше глянула на вазу. Стефі Бонсейнт щось шепнула їй на вухо. Сінді Роуз кивнула.

— Сімнадцять доларів, — запропонувала вона. Насправді ваза мала вигляд радше доларів на п’ятдесят, а в бостонських антикварних, міркувала Сінді, за неї попросили б цілих сто вісімдесят.

Ґонт склав пальці пірамідкою під підборіддям у жесті, який би впізнав Браян Раск.

— Думаю, маю попросити як мінімум сорок п’ять, — із певним жалем сказав він.

У Сінді Роуз проясніли очі: з’явилися варіанти. Спочатку вона вважала ту вазу «Лалік» чимсь не особливо цікавим, просто ще одною розмовною відмичкою, якою можна спробувати відімкнути таємничого містера Ґонта. Тепер вона краще її роздивилася й побачила, що це справді гарний виріб, який чудово впишеться в її вітальню. Квітковий крайчик навколо довгої шийки вази був такого ж кольору, як у неї шпалери. Доки Ґонт не відповів їй зі своєю пропозицією ціни, яка лише на хвостик перевищувала допустиму, жінка не усвідомлювала, що їй хочеться ту вазу так сильно, як зараз.

Сінді порадилася з подругами.

Ґонт, м’яко усміхаючись, спостерігав за ними.

Теленькнув дзвоник над дверима, й увійшли ще дві пані.

У «Необхідних речах» почався перший повноцінний робочий день.

6

Коли через десять хвилин учасниці бридж-клубу Еш-стріт покинули «Необхідні речі», Сінді Роуз Мартін тримала в руці пакет для покупок. Всередині лежала ваза «Лалік», загорнута в цигарковий папір. Вона купила її за тридцять один долар плюс податок, майже за всі гроші, виділені на дрібні витрати, але була настільки задоволена покупкою, що ледь не муркотіла.

Зазвичай Сінді сумнівалася й навіть трохи соромилася через такі імпульсивні покупки, переконана, що її трішки ошукали або й зовсім обмахорили, але не сьогодні. Саме в цьому торгу, на її думку, вона взяла гору. Містер Ґонт навіть просив її повернутися, казав, що має ще одну точно таку ж вазу-близнючку, вона прибуде трохи пізніше, може, навіть завтра! Ця чудово впишеться на столику у вітальні, але якщо Сінді матиме дві, то зможе поставити по одній з обох боків камінної полиці, а це буде просто шикарно.

Троє її подруг також вважали, що вона провела хвацьку оборудку, і хоча були роздратовані тим, що про містера Ґонта вдалося вибити так мало інформації, загалом думки про нього були досить високої.

— У нього такі гарні зелені очі, — дещо замріяно промовила Френсі Пеллетір.

— Хіба зелені? — несподівано запитала Сінді Роуз. Їй вони здалися сірими. — Я й не помітила.

7

Пізніше того ж дня Розалі Дрейк із «Шито-крито» під час своєї перерви зазирнула в «Необхідні речі» в компанії покоївки Поллі, Нетті Кобб. По крамниці ходили кілька жінок, а в дальньому кутку двоє хлопців зі старшої школи округу Касл порпалися в картонній коробці з коміксами й захоплено щось бурмотіли одне одному — неймовірно, погоджувалися обоє, скільки тут є речей, потрібних для доповнення їхніх колекцій. Вони лише сподівалися, що ціни не дуже кусатимуться. А дізнатися можна лише запитавши, бо на пакетах із коміксами не було цінників.

Розалі й Нетті привіталися з містером Ґонтом, а той попросив Розалі ще раз подякувати Поллі за торт. Очима він слідкував за Нетті, яка після знайомства відійшла і з тугою роздивлялася невеличку колекцію виробів із карнавального скла. Він покинув Розалі, яка вивчала фотографію Елвіса біля скалки «СКАМ’ЯНІЛОЇ ДЕРЕВИНИ ЗІ СВЯТОЇ ЗЕМЛІ», й підійшов до Нетті.

— Вам подобається таке скло, міс Кобб? — м’яко запитав він.

Вона трішки підскочила — у Нетті Кобб було обличчя й ледь не до болю сором’язлива поведінка жінки, ніби створеної підстрибувати від чужого голосу, коли він долинає десь із ліктьової зони, яким би м’яким і приязним той не здавався, — і нервово всміхнулася йому.

— Я місіс Кобб, містере Ґонт, хоча мій чоловік і помер уже досить давно.

— Співчуваю.

— Не переймайтеся. Минуло чотирнадцять років. Багато часу. Так, маю маленьку колекцію карнавального скла. — Вона майже затремтіла, як може затремтіти миша через наближення кота. — Не те щоб я могла собі дозволити такі гарні речі, як ці. Дуже гарні. Просто янгольська робота.

— Ну, я вам так скажу, — заговорив він. — Разом із цими речами я ще досить багато всячини з карнавального скла купив, і вони не такі дорогі, як можна було б подумати. А решта — набагато гарніші. Може, прийдете завтра й подивитеся?

Нетті знову підскочила й відійшла на крок, так, наче він щойно запропонував їй прийти наступного дня, щоб пощипати її трохи за задницю… можливо, аж до криків.

— Ой, не думаю… у четвер у мене багато роботи, знаєте… у Поллі… щочетверга ми все-все прибираємо, знаєте…

— Точно не зможете заскочити? — умовляв він. — Поллі казала, що це ви приготували торт, який вона принесла сьогодні…

— І як він вам? Смачний? — нервово запитала Нетті. Її очі говорили, що вона очікує від нього: «Ні, він був несмачний, Нетті, від нього в мене кольки, від нього в мене срачка, і знаєш, що я тобі зараз влаштую, Нетті: я затягну тебе в підсобку й викручуватиму соски, доки милості не проситимеш».

— Він був чудовий, — заспокоїв її Ґонт. — Я як спробував, одразу згадав торти, які пекла мама… а то було дуже давно.

Цим він поцілив у саму душу Нетті, яка до нестями любила свою маму, хоч та часто била її після нічок у джук-джойнтах[26] та інших забігайлівках. Вона трохи розслабилася.

— А, тоді гаразд, — сказала вона. — Дуже рада, що вам сподобалося. Звісно, то була ідея Поллі. Вона просто наймиліша жінка на світі.

— Так, — підтвердив він. — Після знайомства з нею я в цьому не сумніваюся. — Він зиркнув на Розалі Дрейк, але та ще роздивлялася товари. Тоді перевів погляд знову на Нетті й сказав: — Я просто подумав, що, мабуть, щось вам винен.

— Та ні, що ви! — вигукнула Нетті, знову стривожившись. — Нічого ви мені не винні. Взагалі анітрохи, містере Ґонт.

— Будь ласка, зайдіть завтра. Я бачу, ви розбираєтеся в карнавальному склі… а заодно я передам вам контейнер від торта Поллі.

— Ну… думаю, я б могла зазирнути під час перерви… — Очі Нетті натякали, що вона сама не вірить у те, що говорять уста.

— Прекрасно, — резюмував містер Ґонт і швидко відійшов, доки Нетті не передумала.

Він наблизився до хлопчаків і запитав, як у них успіхи. Ті вагаючись показали йому кілька старих випусків «Неймовірного Галка» й «Людей Ікс». За кілька хвилин хлопці вийшли з крамниці з більшістю коміксів у руках і виразами очманілої радості на обличчях.

Не встигли двері за ними зачинитися, як знову прочинилися, й усередину ступили Кора Раск і Майра Еванс. Вони роззирнулися очима блискучими і жадібними, як у білок у період збору горіхів, і одразу ж підійшли до скляної шафки з фотографією Елвіса. Кора з Майрою схилилися над нею, вкрадливо перешіптуючись з інтересом і демонструючи зади завширшки з два сокирища.

Ґонт усміхнено спостерігав за ними.

Дзвінок над дверима теленькнув знову. Новоприбула була завбільшки з Кору Раск, проте Кора була товста, а ця жінка здавалася дужою — як дроворуб із пивним черевом. На блузці в неї був великий білий значок із червоним написом:

НІЧКА КАЗИНО — БУДЕ ВЕСЕЛО!

Харизма обличчя цієї жінки була на рівні шуфлі для снігу. Більшу частину волосся невиразного й неживого каштанового відтінку покривала хустина, туго зав’язана під широким підборіддям. Вона кілька секунд роздивлялася інтер’єр крамнички, маленькими глибоко посадженими очицями глипаючи то туди, то сюди, ніби стрільчиня, що вивчає внутрішню частину салуну, перш ніж протиснутися крізь барні двері й почати буянити. Тоді ввійшла.

Мало хто з жінок, що тинялися між шафками, обдарували її чимсь значнішим, ніж коротким поглядом, але Нетті Кобб дивилася на новоприбулу з немислимим виразом страху й ненависті. Тоді вона поквапилася геть від карнавального скла. Новоприбула помітила цей рух. Вона зміряла Нетті поглядом, повним презирства, після чого відвернулася.

Дзвінок над дверима теленькнув, коли Нетті вийшла з крамниці.

Містер Ґонт спостерігав за усім цим зі значним інтересом. Він підійшов до Розалі й повідомив їй:

— Боюся, місіс Кобб пішла без вас.

Розалі це здивувало.

— Чого… — почала вона, а потім зупинила погляд на новоприбулій зі значком «Нічки казино», міцно пришпиленим між грудей.

Та саме роздивлялася турецький килим, що висів на стіні, з твердим інтересом студентки факультету мистецтв у галереї. Руки тримала на широких стегнах.

— Оу, — вимовила Розалі. — Вибачте, мені вже треба йти.

— Ті двоє немалого глека розбили, я так бачу, — зауважив містер Ґонт.

Розалі спантеличено всміхнулася. Ґонт знову перевів погляд на жінку в хустці.

— А хто це?

Розалі зморщила ніс.

— Вілма Джерзик, — пояснила вона. — Вибачте… мені справді варто наздогнати Нетті. Вона дуже нервова, знаєте.

— Звісно, — промовив він і поглядом провів Розалі до дверей. І додав: — Усі ми такі.

Тоді його плеча торкнулася Кора Раск.

— А скільки за фотографію Короля? — вимогливо запитала вона.

Ліленд Ґонт засяяв їй сліпучою посмішкою.

— Що ж, нумо це обговорювати, — запропонував він. — Скільки вона коштує, на вашу думку?

19 Чесні наміри (лат.).

20 Old Home Week — традиційне свято в північній Америці, яке спочатку відзначалося запрошеннями колишніх жителів містечок повернутися на свою малу батьківщину, але пізніше стало узагальненим святкуванням місцевої культури та історії.

21 Людська комедія (фр.).

22 Devil’s food cake — вид американського вологого шоколадного торта.

23 Ляльок (фр.).

24 Рожевими (pinko) у США називали симпатиків комунізму.

25 Rowf — персонаж книги Річарда Адамса «Чумні собаки» (1977), пес, що втік із лабораторії експериментів над тваринами й мусить їсти, щоб вижити.

26 Juke joint — розмовна назва неформальних закладів, у яких люди збиралися, щоб випити, потанцювати й послухати музику. Зазвичай ними керували афроамериканці й такі заклади діяли за межами міста в покинутих будівлях, а основними клієнтами були представники робітничого класу.

Розділ третій

1

Найновіший комерційний порт Касл-Рока був зачинений уже майже дві години, коли Алан Пенґборн повільно котив по Мейн-стріт у бік будівлі муніципалітету, в якій розташовувалися шерифська управа й департамент поліції Касл-Рока. Він був за кермом максимально невиразного автомобіля — універсала «форд» 1986 року. Сімейне авто. Він почувався паскудно й напівп’яним. Випив лише три пива, але вони йому добряче вдарили в бубен.

Минаючи «Необхідні речі», він кинув оком на крамницю, подумки, як і Браян Раск, схвалюючи темно-зелений навіс, що стирчав над вулицею. Алан про такі речі знав менше (оскільки не був жодним чином пов’язаний із працівниками компанії «Сайдинг і двері від Діка Перрі» в Саут-Перісі), але подумав, що ця деталь дарує Мейн-стріт невеликий мазок шику, на противагу іншим власникам магазинів, які просто додають фальшиві фасади й думають, що це гарно. Він поки не знав, що в цьому новому місці продається (Поллі знає, якщо ходила туди зранку, як планувала), але Аланові воно скидалося на приємний французький ресторан, куди водиш дівчину своїх мрій, перш ніж улестити її до себе в ліжко.

Крамниця вилетіла йому з голови, як тільки проїхав повз неї. Через два квартали він увімкнув правий поворот і заїхав у вузький провулок між приземкуватою цегляною будівлею муніципалітету й оббитою білими дошками спорудою водогосподарчого управління. У провулку стояв знак «ЛИШЕ ДЛЯ СЛУЖБОВИХ АВТОМОБІЛІВ».

Будівля муніципалітету мала форму літери «Г», а в кутку між двох крил була невелика стоянка. Три місця були позначені табличками «ШЕРИФСЬКА УПРАВА». На одному з них стояв проперджений старий «фольксваґен-жук» Норріса Ріджвіка. Алан припаркувався на сусідньому місці, вимкнув фари й двигун, потягнувся до ручки дверцят.

Депресія (відколи він покинув «Блакитні двері» в Портленді, вона оточувала його, кружляла, ніби вовча зграя навколо ватри в пригодницьких оповіданнях, що він їх читав дитиною) раптом кинулася на нього. Алан відпустив ручку й просто сидів за кермом універсала, сподіваючись, що минеться.

Цей день він провів у Портлендському районному суді, свідчачи за обвинуваченнями в чотирьох судових засіданнях поспіль. Район охоплює чотири округи — Йорк, Камберленд, Оксфорд, Касл, — і з усіх правоохоронців у тих округах Аланові Пенґборну їздити доводилося найдовше. Тому троє районних суддів робили все можливе, щоб призначати слухання його справ щонайтісніше, щоб він не їздив частіше ніж двічі на місяць. Так він мав можливість проводити якийсь час в окрузі, який заприсягся захищати, а не в дорогах між Касл-Роком і Портлендом, проте це також виливалося в те, що після такого дня в суді він почувався ніби школяр, що шкандибає з аудиторії, в якій щойно складав схоластичні тести. Варто було трохи подумати й не глушити після цього ще й алкоголь, але Гаррі Кросс і Джордж Кромптон саме збирались у «Блакитні двері» й наполягли, щоб Алан приєднався. На це була хороша причина: низка стовідсотково пов’язаних крадіжок, які відбувалися на територіях, за які вони відповідальні. Проте реальна причина, чому він пішов, мала спільну з більшістю поганих ідей рису: у той час це здавалося хорошою ідеєю.

Тепер він сидів за кермом колись сімейного автомобіля, пожинаючи те, що посіяв власною свободою волі. Голова глухо боліла. Він відчував помітну нудоту. Але найгірше діяла депресія — вона повернулася, ще й із наддатком.

«Привіт! — радісно вереснула вона з фортеці в його голові. — Ось і я, Алане! Приємно побачитися! Вгадай що? Ось він, кінець довгого важкого дня, а Енні з Тоддом досі мертві! Пам’ятаєш суботу, коли Тодд розлив молочний коктейль на переднє сидіння? Ондечки, де зараз лежить твій портфель, правда? А ти на нього накричав? Вау! Ти цього не забув, правда? Забув? Ну, це нічого, Алане, бо я прийшла, щоб нагадати тобі! І нагадувати тобі! І нагадувати!»

Він підняв портфель і втупився в сидіння. Так, пляма нікуди не щезла, і так, він тоді накричав на Тодда. «Тодде, чому ти вічно такий безалаберний?» Щось таке, нічого серйозного, але не ті слова, які б сказав, якби знав, що твоїй дитині жити залишилося менше ніж місяць.

Йому сяйнуло, що насправді проблема не у випитому пиві. Це все через машину, яку він так до кінця й не почистив. Алан цілий день проїздив із примарами дружини й сина.

Він нахилився вперед й відкрив бардачок, щоб дістати блокнот штрафних квитанцій (носитися з ним, навіть коли їдеш у Портленд, щоб цілий день свідчити в суді, звичка непереборна), і потягнувся далі всередину. Пальці наштовхнулися на циліндричний предмет, і той із глухим ударом упав на підлогу універсала. Алан поклав блокнот на портфель, схилився й дістав те, що випало з бардачка. Він підніс той предмет до світла дугової натрієвої лампи й довго роздивлявся, відчуваючи, як у душу проникає старий огидний біль утрати й журби. Артрит Поллі уражає руки. Його, здавалося, б’є в саме серце, і хто тут розсудить, кому з них гірше?

Банка, звісно, належала Тоддові — Тоддові, який, без сумніву, жив би в Обернській крамниці приколів, якби йому дозволили. Хлопця зачаровували копійчані чудасії, які там продавалися: шокери для рукостискання, порошок для чхання, склянки-проливайки, мило, що зафарбовувало долоні в колір вулканічного попелу, пластикове собаче гімно.

«Ця річ досі тут. Півтора року, відколи вони померли, а це досі тут. Як, заради всього святого, я це пропустив? Господи».

Алан покрутив круглу банку в руках, пригадуючи, як хлопець благав, щоб йому дозволили купити за кишенькові гроші саме цю річ, як Алан відмовляв, цитуючи прислів’я свого батька: у дурня гроші недовго в кишені лежать. І як Енні тоді м’яко його перемогла.

«Ти себе послухай, містере Чародію-Аматоре, говориш як пуританин якийсь. Просто в шоці з тебе! Як думаєш, звідки в нього взагалі таке шаленство через ті жарти й приколи? У моїй сім’ї фотографію Гудіні в рамці на стіні точно не тримали. Чи скажеш, що сам ніколи не купував одну-дві склянки-непроливайки в гарячі й шалені дні молодості? Що ти б не вмер за старий розіграш “змія в банці з-під горіхів”, якби побачив такий десь на вітрині?»

Він, гмикаючи й відкашлюючись, дедалі більше нагадував зарозумілого снобського пустомелю. Зрештою йому довелося прикрити рота долонею, щоб приховати присоромлену усмішку. Енні це, проте, помітила. Енні завжди помічала. Такий у неї був дар… який не раз ставав йому порятунком. Її почуття гумору — і почуття міри — завжди було краще, ніж у нього. Гостріше.

«Нехай купить собі, Алане, дитинство раз у житті. Та й це весело».

Тож він купив. А…

«…а через три тижні розлив молочний коктейль на сидіння, а ще через чотири помер! Вони обоє померли! Вау! Ти уяви собі! Час дійсно летить, правда, Алане! Але ти не переймайся! Бо я тобі все нагадуватиму! Так, сер! Я все тобі нагадуватиму, бо така в мене робота, для цього я створена!»

На етикетці банки писалося «СУМІШ ГОРІХІВ “ЖУЙ-СМАКУЙ”». Алан зняв кришку, і звідти вискочило п’ять футів скрученої зеленої змії, вдарилося об вітрове скло й відскочило йому на коліна. Алан дивився на змію, почув у голові сміх свого мертвого сина й заплакав. Ридання було позбавлене драматизму, тихе й виснажене. Здавалося, сльози мають багато спільного з мертвими близькими: вони не можуть просто минути. Вони надто повсюдні, і тільки-но починаєш розслаблятися й думати, що все позаду, все чисто, сміття винесено, аж тут знаходиться ще щось. А потім знову. І знову.

Чому він дозволив Тоддові купити ту дурню? Чому вона досі в бардачку? І чому він узагалі поїхав цим універсалом?

Він дістав із задньої кишені хустинку й витер з обличчя сльози. Тоді повільно запхав змію — з дешевого крепованого паперу з металевою пружиною всередині — назад у ту фальшиву банку з-під горіхів. Закрутив кришку й замислено попідкидав її в руці.

«Викинь ту довбану фігню».

Та він не думав, що зважиться. Принаймні не сьогодні. Він закинув прикол — останній, який Тодд зміг купити у, за його словами, найкращому магазині світу, — назад у бардачок і захряснув дверцята. Тоді ще раз узявся за ручку, ухопив портфель і вийшов з машини.

Він глибоко вдихнув повітря раннього вечора, сподіваючись, що це допоможе. Не допомогло. Відчувався запах гнилої деревини й хімікатів, непривабливий дух, що регулярно доносився з паперових фабрик у Рамфорді, миль за тридцять на північ. Вирішив, що потелефонує Поллі й запитає, чи можна зайти. Це допоможе.

«Мабуть, розумнішої думки й не накумекаєш! — завзято погодився голос депресії. — І, між іншим, Алане, пригадуєш, як він тішився тією змією? Він нею всіх підколював! У Норріса Ріджвіка ледь серце не репнуло, а ти так реготав, що мало не обісцявся! Пам’ятаєш? Який же жвавий він був! Який чудовий! А Енні — пам’ятаєш, як вона сміялася, коли ти їй розповів? І вона була жвава й чудова, правда? Звісно, наприкінці вона й близько не була такою жвавою, та й чудовою також, але ти цього й не помітив, правда? У тебе своїм була голова забита. Наприклад, тією справою з Тедом Бомонтом — ти ж реально лише про це й думав. Про те, що сталося в їхньому будинку біля озера, й про те, як, коли все закінчувалося, він напивався й дзвонив тобі. А тоді його дружина взяла близнят і покинула його… усе це, а ще ж звична робота в місті добряче забили тобі голову, чи не так? Настільки, що ти й не помітив, що діється у власному домі. Зле, що ти на це не звернув увагу. Бо якби звернув, вони б іще жили! Про це тобі також не варто забувати, тож я нагадуватиму… і нагадуватиму… і нагадуватиму. Окей? Окей!»

Збоку на універсалі тягнулася подряпина, довжиною десь із фут, одразу над отвором бензобака. Вона з’явилася вже після смерті Енні з Тоддом? Цього він пригадати не міг, та це й не особливо важило. Він провів уздовж неї пальцями й знову нагадав собі, що треба завезти авто в «Суноко» до Сонні на ремонт. З іншого боку, навіщо перейматися? Може, просто взяти ту трикляту чортопхайку до Гаррі Форда в Оксфорд і обміняти на щось менше? Пробіг відносно невеликий. Можливо, вдасться домовитися про обмін з оплатою…

«Але ж Тодд розлив молочний коктейль на передньому сидінні! — обурено озвався голос у голові. — Він зробив це ще коли був ЖИВИМ, Алане, старий! А Енні…»

— Ой, та заткнися, — промовив він.

Він підійшов до будівлі, тоді спинився. Поруч, так близько до дверей, що його можна було б ударити, відчинивши їх навстіж, стояв великий червоний «кадиллак-севіль». Йому не було потреби навіть дивитися на номерний знак, щоб знати, що там написано «КІТОН 1». Він, замислившись, провів долонею по гладенькій шкурі авто, після чого ввійшов усередину.

2

Шила Бріґгем сиділа в скляній диспетчерській будці, читала «Піпл» і пила шоколадне молоко «Ю-Гу». Об’єднані шерифська управа й департамент поліції Касл-Рока стояли безлюдні, якщо не враховувати Норріса Ріджвіка.

Норріс сидів позаду старої електричної друкарки «Ай-Бі-Ем», працював над звітом з тією болісною, затамованою зосередженістю, якою супроводжувати паперову роботу міг лише Норріс. Він втуплювався в друкарську машинку, тоді різко нахилявся вперед, ніби його вгатили в живіт, і з поспішним гуркотом починав лупити по клавішах. Він залишався у згорбленій позі достатньо часу, щоб прочитати написане, після чого м’яко стогнав. Лунав звук «клац-рип! клац-рип! клац-рип!», із яким Норріс користувався коректором «Ай-Бі-Ем», щоб виправити помилки (зазвичай він витрачав за тиждень цілий коректор), після чого Норріс виструнчувався. Далі була багатозначна пауза, після якої цикл повторювався. Приблизно за годину Норріс кидав завершений звіт Шилі в кошик із вхідними документами. Раз чи двічі на тиждень ці звіти можна було навіть розібрати.

Норріс підняв голову й усміхнувся, забачивши Алана, що перетинав невелику зону з камерами.

— Здоров, начальнику, як воно?

— Ну, з Портлендом на два-три тижні розібрався. Тут нічого не відбувалося?

— Нє, все спокійно. Алане, знаєш, у тебе очі червоні як не знати що. Знов травою-муравою бавився?

— Ха-ха, — гірко проронив Алан. — Випив пару бокалів з кількома копами, а тоді тридцять миль витріщався на дальні світла. Маєш аспірин біля себе?

— Як завжди, — відповів Норріс. — Сам знаєш.

У долішній шухляді Норрісового стола розміщувалася його аптека. Він висунув її, попорпався, дістав величезний флакон каопектату з полуничним смаком, перевірив етикетку, похитав головою й поклав флакон назад у шухляду, після чого понишпорив там іще. Зрештою дістав пляшечку з дженериком аспірину.

— Маю для тебе невелику роботу, — повідомив Алан, беручи флакон і витрушуючи собі на долоню дві пігулки. Разом із ними висипалася купа білого пилу, і він замислився, чому з дженерика аспірину завжди осипається більше пилу, ніж із брендованого. А потім іще замислився, чи не сходить з розуму.

— Оу, Алане, у мене ще дві срані форми Е-9, і…

— Коней притримай. — Алан підійшов до охолоджувача води й дістав паперовий стаканець із циліндра, вкрученого в стіну. «Буль-буль-буль» — долинуло з бака, поки він наповнював стаканець. — Тобі треба лише перетнути кімнату й відчинити двері, через які я щойно зайшов. Так просто, що й дитина впорається, правда?

— Що…

— Лише не забудь узяти з собою блокнот, — зауважив Алан і заковтнув аспірин.

Норріс Ріджвік одразу насторожився.

— Твій же он на столі, біля портфеля.

— Знаю. І там він і залишиться, принаймні на сьогодні.

Норріс довго дивився на нього. Зрештою спитав.

— Бастер?

Алан кивнув.

— Бастер. Бляха, знову припаркувався на місці для калік. Я йому вже минулого разу говорив, що мене замахало попереджати.

Першого виборного Касл-Рока, Денфорта Кітона ІІІ, називали Бастером^27 усі, хто його знав, окрім муніципальних працівників, які, бажаючи втримати посаду, старалися називати його Деном чи містером Кітоном, коли той був неподалік. Лише Алан, який був вибраним чиновником, смів називати його Бастером в обличчя і вже скористався цим правом двічі, коли був дуже розлючений. І припускав, що вчинить так ще не раз. Ден «Бастер» Кітон був чоловіком, розлютитися на якого Аланові Пенґборну було дуже легко.

— Та ну! — вигукнув Норріс. — Ти з ним поговори, Алане, окей?

— Не можу. У мене наступного тижня нарада з виборними стосовно закупівель.

— Він мене вже й так ненавидить, — хворобливо промовив Норріс. — Я ж знаю.

— Бастер ненавидить усіх, окрім дружини й мами, — пояснив Алан, — і то щодо дружини я не впевнений. Але факт лишається фактом: я його попереджав разів п’ять минулого місяця про паркування на нашому єдиному місці для людей з інвалідністю, а тепер хочу підперти слова ділом.

— Та ти так мене з роботи попреш, а не підіпреш. Алане, це реально кінчено, я серйозно. — Норріс Ріджвік мав вигляд ніби з реклами книжки «Коли погані речі трапляються з хорошими людьми»28.

— Розслабся, — сказав Алан. — Почепиш йому на лобове штраф на п’ять доларів. Він підійде до мене й скаже, щоб я тебе звільнив.

Норріс застогнав.

— Я відмовлю. Тоді він скаже мені порвати штрафну квитанцію. І на це я також відмовлю. А тоді, завтра в обід, коли він трохи перепіниться через те, я змилуюся. І коли в нас буде наступна нарада щодо закупівель, він мені буде винен.

— Ага, а мені він що буде винен?

— Норрісе, ти хочеш новий пульсуючий радар чи ні?

— Ну…

— А новий факс? Ми ж уже майже два роки говоримо про те, що нам потрібна нова факс-машина.

«Так! — фальшиво скрикнув радісний голос у нього в голові — Ти почав говорити про нього ще коли Енні з Тоддом були живі, Алане! Ти не забув? Не забув, коли вони були живі?»

— Ну, думаю… — промовив Норріс. Він потягнувся по блокнот штрафних квитанцій із сумом і покірністю на обличчі.

— Ти хороший чоловік, — сказав Алан із сердечністю, якої не відчував. — Я трохи побуду в себе в кабінеті.

3

Він зачинив двері й набрав Поллі.

— Алло? — озвалася вона, і він одразу зрозумів, що не розповідатиме їй про депресію, яка охопила його з такою гладенькою повнотою.

Сьогодні в Поллі своїх проблем удосталь. Йому вистачило того одного слова, щоб зрозуміти, як вона почувається. Звуки «л» в «алло» були трохи невиразні. Таке трапляється лише тоді, коли вона приймає пігулку перкодану або й не одну, а його вона приймає лише коли болить дуже сильно. Хоч вона й ніколи не говорить цього прямо, Алан підозрює, що Поллі живе зі страхом, що одного разу «перк» перестане допомагати.

— Як ти, красуне? — запитав він, відкидаючись у кріслі й прикриваючи очі долонями.

Аспірин не особливо допоміг голові. «Можливо, варто попросити в неї трохи “перку”», — подумав він.

— У мене все добре. — Він чув, як обережно вона говорить, переходить від одного слова до іншого, ніби по камінцях перетинає потічок. — А ти? Якийсь змучений у тебе голос.

— Та адвокати вічно вимотують. — Він відклав думку про те, щоб зайти побачитися з нею. Вона скаже: «Звісно, Алане», й буде рада його бачити, майже така ж рада, як і він від зустрічі з нею, але це обтяжить її ще більше, ніж їй сьогодні треба. — Думаю, я просто піду додому й одразу ляжу спати. Не проти, якщо я не заскочу сьогодні?

— Ні, золото, насправді навіть краще буде, якщо не заходитимеш.

— Дуже зле сьогодні?

— Бувало й гірше, — обережно вимовила Поллі.

— Я не про це питав.

— Не дуже зле, ні.

«Твій же голос виказує, що ти брешеш, кохана», — подумав він.

— Добре. А що там з тією ультразвуковою терапією, про яку ти розповідала? Щось дізналася?

— Ну, було б добре, якби я могла собі дозволити півтора місяця в лікарні «Мейо», раптом пощастить. Але я не маю як. І не кажи, що ти маєш таку змогу, Алане, бо я вже трохи змучилася називати тебе брехуном.

— Я думав, ти казала про Бостонську лікарню…

— Наступного року, — пояснила Поллі. — Вони запустять клініку з ультразвуковою терапією наступного року. Напевно.

Якусь мить повисла тиша, і він уже був хотів попрощатися, але знову заговорила вона. Цього разу голос звучав трохи веселіше.

— Зранку заходила в новий магазин. Попросила Нетті спекти торт і прихопила його з собою. Чиста ворохобниця, звісно, — поважні пані ж не носять випічку на відкриття. Це ж, можна сказати, на камені висічено.

— І як? Що там продається?

— Та всього потрохи. Якби притиснули до стіни, я б сказала, що це крамниця рідкісних і колекційних дрібниць, але насправді тут важко дати якесь визначення. Треба самому дивитися.

— З власником познайомилася?

— Містер Ліленд Ґонт з Акрона, Огайо, — розповіла Поллі, і лише тепер Алан дійсно почув якийсь натяк на усмішку в її голосі. — Він буде таким собі предметом обожнювання для елітки Касл-Рока цього року — ну я так передбачаю принаймні.

— А ти що про нього думаєш?

Коли Поллі знов заговорила, усмішка в голосі проявилася ще більше.

— Ну, Алане, скажу чесно: ти моє золото, і, сподіваюся, я твоє, але…

— Ти — моє, — промовив він. Головний біль трохи відступав. Він сумнівався, що це завдяки дивовижному аспірину Норріса Ріджвіка.

— …але від нього і моє серденько побігло стриб-скоком. А бачив би ти Розалі з Нетті, коли вони повернулися…

— Нетті? — Він зняв ноги зі столу й сів рівно. — Нетті ж власної тіні страхається!

— Ага. Та оскільки Розалі переконала її сходити з нею — ти ж знаєш, та бідося нікуди сама не піде, — я запитала Нетті, що вона думає про містера Ґонта після того, як прийшла вдень додому. Алане, її бідні старі очі просто загорілися, туман у них розійшовся. «У нього є карнавальне скло! — говорила вона. — Дуже гарне карнавальне скло! Він навіть запросив мене зайти завтра й подивитися ще на інші!» Здається, це вперше за чотири роки вона стільки проговорила. Ну я їй і сказала, чи ж це не мило, Нетті? А вона: «Так, а знаєте що?» Я, звісно, запитала що, і Нетті відповіла: «А я, мабуть, і піду!»

Алан розсміявся, голосно й щиро.

— Якщо вже Нетті йде до нього в гості охоче й без якоїсь duenna^29, думаю, й мені варто піти подивитися. Чоловік, напевно, дуже приємний.

— Ну, знаєш, що смішно — він не гарний, принаймні не такий, як гарними бувають актори, але в нього просто прекрасні каштанові очі. Це така окраса його обличчя.

— Ну, ви дивіться, пані, — гаркотнув Алан. — Мій мускул ревнощів починає смикатися.

Вона трішки посміялася.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.