На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Наповніть ваше життя мікровміннями

Дозвіл на зацікавленість

Почніть із малого, почніть із чогось незначного. У дитинстві всі ми починали з того, що добре опановували кілька дрібничок — користуватися столовим знаряддям, зав’язувати шнурки, їздити на велосипеді. Чи можна застосувати цей невибагливий за своєю сутністю підхід для вдосконалення вмінь, які супроводжують вас протягом життя? Як на мене, можна.

Ця книжка дає заманливу обіцянку показати прихований шлях до щастя. А прихованим він є тому, що ми ховаємо його самі від себе. Ми ховаємо те, що є занадто важким, складним, дорогим і забирає багато часу. Ми ховаємо все те, чим не дозволяємо собі зацікавитися.

Але ж усе починається із зацікавленості. Того, що нас не цікавить, ми не помічаємо й не навчаємося. Щасливі люди мають інтереси, та й самі вони цікаві, а брак інтересу — це завжди ознака депресії.

Але нам не дозволяють цікавитися.

Так і є. Культура, у якій ми існуємо, випробовує нас обра5зами і водночас негласно не заохочує справжнє залучення. «Реальний світ» представлений як професійний — там можна захоплюватися, але торкатися зась. Тож прихований шлях до успіху — навчитися дозволяти собі цікавитися та займатися… нічим.

Наш світ є дуже складним місцем, йому чудово вдається не звертати уваги на людей, виключати їх із життя та змушувати людей самих себе із нього виключати. Хоча, можливо, не так уже й погано вивести людину з брудними руками з операційної, але передусім ідеться не про те. У більшості випадків ми могли би набагато сильніше цікавитися процесами й бути в них залученими.

Зазвичай ми не робимо цього через те, що початкові витрати з погляду життєвої енергії, нових зобов’язань, грошей, інструментарію, знань тощо здаються нам занадто великими. І в нас формується звичка. Звичка уявляти речі. Людина, яка збере машину за 300 доларів, виявить, що нікому й на думку не спаде розпитати її, скільки на це пішло часу й наскільки важко було це зробити. Ні, усі коментуватимуть лише в тому ключі, як важко тепер буде отримати дозвіл їздити на цій машині. А насправді — це найлегше. (Чиновникам Агентства з ліцензування водіїв і транспортних засобів часто буває нудно, і вони полюбляють давати шанс чомусь новому.) Але люди звикли думати, що їх зупиняє «бюрократична тяганина».

І набагато простіше засісти за перегляд серіалу, ніж зробити щось вартісне.

Концепція мікровмінь як спосіб світосприйняття дає вам необмежений дозвіл на зацікавленість, необмежений дозвіл на участь. Ласкаво просимо у світ без меж.

Тигр і клітка

Уявіть собі тигра, замкненого в клітці,— він реве й хоче звідти вибратися. Цей тигр — це ентузіазм та енергія, що приховані у вас, вони лише чекають, аби їх відкрили світові. Хіба ж ви такого часом не відчуваєте? Якби вам лише вдалося підібрати ключа до замка, уся ваша нерішучість, уся ваша лінь та страхи миттю б зникли, і цього тигра було б не зупинити…

Клітка має двоє дверей. Обидві — замкнені. Одні двері — великі, манять здоровенною замковою щілиною. Інші — невеличкі, наглухо закриті трьома замками. Підлогу клітки всипано ключами, і цьому бідолашному тигрові з його незграбними лапищами дуже важко підняти ключа і вставити його в замок. Якісь ключі — великі, якісь — маленькі. Здається очевидним, що починати треба з великих ключів — хоча їх важче підняти й важче з ними впоратися. Доклавши величезних зусиль, тигр підбирає великий ключ та відчиняє великі двері.

Великі двері ведуть до місця, де повно їжі. Спочатку здається, ніби все це безплатно. Тигр ковтає всю цю їжу і перетворюється на жахливо великого, гладкого та незграбного звіра. А потім він помалу розуміє, що просто перейшов до більшої клітки. Він починає шукати вихід — і одразу ж його знаходить, тепер навіть не треба ключа. Але зараз ці двері для нього занадто маленькі, і йому звідси не вийти. Ба більше, тепер він розуміє, що все це чудове їдло викликає в нього звикання, хоча його від тих харчів і нудить. Він не може схуднути, а його колись невгамовна енергія починає згасати; він утомлюється, старішає та навіть починає боятися світу за ґратами клітки. Те, що робота, кар’єра та спеціалізація — це лише засоби досягнення мети, яка полягає в можливості енергійно та з ентузіазмом взаємодіяти зі світом, він розуміє занадто пізно. Але йому це здавалося самоціллю, і така думка перетворилася для нього на ще одну клітку. Менші двері, не такі привабливі, потребують трьох різних ключів. Але їх на підлозі багато. Підійдуть будь-які три. Тигр швидко розуміє, що йому потрібно лише підняти три будь-які ключі та вставити їх у замкові щілини — одну, другу і третю… нема нічого легше. І ось маленькі двері відчиняються. Вони ведуть до місця, де є необхідна кількість їжі, щоби він міг шукати і вчитися. Тигр розуміє, що він перейшов до іншої клітки, але з неї також веде крихітний вихід. І він — стрункий та пластичний звір — легко туди прослизає. А там йому відкривається все багатство нашого світу. Насправді звільнившись, енергія та ентузіазм тигра ніколи вже не згаснуть. Він ВІДКРИТИЙ, він ЗАЛУЧЕНИЙ, йому дозволено цікавитися чим завгодно. Він може навіть почати працювати й будувати кар’єру, бо тепер знає, що це — не універсальна відповідь на всі питання життя. Йому дозволено цікавитися чим завгодно в усьому світі.

Метою життя не є оволодіння чимось одним — хоча це й може звучати привабливо. Існує чимало людей, які досягнули майстерності в чомусь одному — від спорту до бізнесу,— але життя яких марне та нещасне. Мета життя полягає в тому, щоби використати майстерність для виходу з клітки та прожити життя так повноцінно, як тільки зможете. А це означає бути більш різнобічним, більш відкритим, більш живим. Використовуючи мікровміння, ви зможете вийти з клітки й дозволити собі цікавитися чим завгодно, дозволити собі припиняти чи продовжувати свою зацікавленість, а також легко перемикатися на інший предмет зацікавленості.

Ви завжди це відчували.

У вас ув’язнено тигра енергії та ентузіазму, який просто чекає нагоди вирватися. Випустіть цього тигра на волю!

Багато ваших «Я»

Паспорт, посвідчення особи, водійські права та банківські рахунки — усі вони на те саме ім’я. Ви приречені бути цією однією людиною. Це лежить в основі всієї нашої культури, хоча і є відвертою брехнею — ви не один, вас багато.

Психологія множинних особистостей дарує всім нам корисну метафору. У нас одночасно живе багато різних «Я»; і це можна зрозуміти, якщо задуматися хоча б на мить. Одній із наших особистостей може подобатися тютюновий дим, тоді як решта його ненавидить. Можливо, одна з ваших особистостей обожнює займатися спортом, а іншій — дай тільки лягти на канапі із книжкою, її навіть палкою не змусиш встати попити води. Якась особистість захоплюється поезією та мистецтвом, а інша — бізнесом та зароблянням грошей. І всі ці «Я» штовхаються всередині вас, змінюючи одне одного протягом дня.

Якщо вам некомфортно від ідеї, що у вас живе кілька особистостей, можете уявити їх як «прядки однієї особистості». Але це прядки з певною автономністю — так само, як окрема прядка схожа на всю мотузку, але більш обмежена, ніж ціла мотузка.

Хто з нас не відчував роздратування, почувши, що він, мовляв, інтроверт або екстраверт? Більшість із нас може поводитися і так і так — залежно від ситуації й того, яка особистість на цей момент взяла гору.

Іноді ви починаєте щось під владою однієї особистості, а потім вас підпорядковує інша — і результат вражає, ви раптом активізуєтесь і навіть щось наспівуєте собі під носа. Деякі з ваших «Я» добре керують автомобілем, а деякі — ні, що навіть може спричинити аварію на дорозі. Словом, перший крок — просто змиритися з тим, що у вас живе багато «Я», а не одне. Почніть спостерігати за цими «Я», за тим, як часто вони проявляються, у яких видах діяльності вони добрі, а в яких — ні.

Визначте свої «Я» за допомогою мікровмінь

Концепція мікровмінь працює як видимий, конкретний доказ існування багатьох прядок вашого «Я». Кожне мікровміння, опанування якого нас затягує, представляє певне наше «Я». Я відчував потребу займатися бойовими мистецтвами так само, як і малюванням, довгими прогулянками, письмом і кулінарією. Усе це прядки, які сплітаються в мою мотузку.

Але особистість — це не просто набір буденних навичок. Ми повинні співпереживати, цікавитися та піклуватися про інших. Ми повинні будувати, але іноді — знищувати. Щоби добре оволодіти інструментами, якими працюють, тесля та коваль повинні мати в собі жорстоке «Я». А садівник — терпляче та турботливе.

Усі ці «Я» можуть бути представлені різними мікровміннями або бути невіддільними частинами якогось одного.

Що приносить вам задоволення? Поспостерігайте за своїми рутинними заняттями. Деякі з них, можливо, уже перетворилися на повноцінні інтереси, а інші лише перебувають в зародку, чекаючи на нагоду себе проявити.

Придивляйтеся до себе, коли ви займаєтеся різними речами. Шукайте справи, які ви робите, але які вам робити не подобається. Різні «Я» мають різні вподобання. Можна отримувати задоволення від спілкування з різними типами людей, від вигадування нових бізнес-ідей. Інше «Я», що виходить на поверхню після кількох годин писання художнього твору, є «відлюдником», якому не хочеться навіть із квартири виходити. Але якщо «відлюдника» витягнути надвір та змусити виконувати важкі фізичні вправи, як-то забігти на пагорб, то він може перетворитися на «горянина», якому тільки й подавай виснажливі фізичні вправи — і більше нічого йому не треба.

Усі зміни починаються зі спостереження без засудження. Слід раз і назавжди запам’ятати, що керування своїми «Я» починається саме з цього, а не з бажання змінитися.

Після того як виконали певні спостереження щодо своїх «Я», призначте кожному з них певне мікровміння, якщо його досі не було. Якщо у вас є особистість, схиблена на порядку, то доручіть їй прання, чищення взуття, прасування — щось конкретне й таке, що приносить задоволення. Можна перетворити чищення взуття на мікровміння. У такому разі, якщо вам потрібно буде зосередитися,— достатньо буде просто трохи почистити взуття, аби увійти в цей настрій.

Не може не викликати захоплення нещодавній бум розмальовок для дорослих. Вони дозволяють активізувати ту частину мозку, яку ми зазвичай не використовуємо в багатьох базових роботах і яка відзначається уважністю до деталей. Мікровміння розмальовування може слугувати для доступу до іншого, спокійнішого та веселішого «Я».

У «Панді Кунг-Фу» — першому та найкращому фільмі франшизи — є чудова сцена, де Шифу (якого озвучує Дастін Гоффман) сердито повторює «внутрішній спокій, внутрішній СПОКІЙ, ВНУТРІШНІЙ СПОКІЙ!». Меседж тут простий — прості слова та бажання не дозволяють нам повністю керувати своїм емоційним станом. Модель множинного «Я» пояснює, чому так відбувається — бо нам треба входити в інше «Я», а не заспокоювати розбурхане. Щойно ми переходимо до іншої своєї особистості, ми тут же заспокоюємося.

Чи бувало у вас колись таке, що ви йшли рубати дрова, аби заспокоїтися? Перехід до свого фізичного «Я» здатен творити дива. Хто з нас бодай раз у житті не спостерігав, який негайний ефект можуть спричинити добрі новини? Одного разу я валявся в ліжку з грипом і отримав звістку, що мене взяли на нову роботу. Я тоді вистрибнув з ліжка й моментально «вилікувався». Гору взяла інша особистість. Ні, я не стверджую, що можна так легко вилікуватися від усіх хвороб, але в певних ситуаціях, якщо ви перебуваєте в невідповідному психологічному стані, це лише посилює стрес, який поглиблює хворобу. Коли ви приймете модель множинності особистості, а не опиратиметеся їй, то почнете активно шукати способи перемкнутися, і зможете використовувати для цього концепцію мікровмінь.

Коли ви навчитеся переходити до того свого «Я», що найкраще зуміє впоратися з певною роботою, усе піде набагато легше. Наприклад, чому я побоювався представників середовища бойових мистецтв у Японії, так це тому, що більшість часу перебував у режимі «учня». Але насправді для того, щоб опанувати якусь фізичну майстерність, набагато краще працювати в режимі «крутого здорованя». Тепер, коли мені доводиться виконувати завдання з фізичного навчання, я практикую різні розминочні вправи, іноді аж до виснаження,— аби вони переключили мене з мого більш спрямованого всередину «Я», яке я використовую під час літературної праці. І навпаки, щоб увійти в це своє письмове «Я», мені доводиться виконувати рефлексивне завдання, яке полягає в тому, аби описати в письмовій формі найкращий момент учорашнього дня.

Гармоніка як інструмент удосконалення мікровміння

Нік Рейнольдс був сином знаменитого грабіжника поїздів Брюса Рейнольдса, який, здійснивши 1963 року найбільше пограбування тієї епохи, зрештою здався та потрапив на дванадцять років до в’язниці.

Нік ріс без батька, і ще в дитинстві пообіцяв собі, що не піде батьківськими стежками та не опиниться за ґратами — він уже тоді бачив, наскільки згубно це позначається на потенціалі людини. Він хотів зробити собі кар’єру в Королівському військово-морському флоті — з його погляду це була як почесна професія, так і захопливий, вартий уваги спосіб прожити життя. Невдовзі після підписання контракту він уже воював біля Фолклендських островів на одному з лінкорів, які перебували під постійним вогнем аргентинських ВПС.

І хоча він міг уважати, що в нього є одне-єдине «Я» — те, яке було професійним моряком,— у періоди затишшя виявилося, що на поверхню також рвуться, вимагаючи волі, інші його особистості. Нік відчував, що він усе менше згоден підкорятися правилам життя на флоті. Бунтарське «Я» може отримувати справжнісіньке задоволення, пускаючи під укіс найкращі досягнення інших ваших особистостей. Але бунтарське «Я» може бути спрямоване як на руйнацію, так і на творчість. Якщо нам пощастило, то ми, повстаючи проти нудної нормальності повсякдення, рухаємося в бік мистецтва, а мікровміння, пов’язані з мистецтвом, допомогли віднайти рівновагу дуже багатьом.

Нік любив музику, але не мав схильності й часу вчитися грати на якомусь складному інструменті, тож обрав один із найпростіших — гармоніку. Крім того, хоча він і не займався живописом, Нік ще й умів малювати — як і всі ми. Словом, на флоті він зайнявся відточенням гри на гармоніці та здатності малювати; згодом на ці його вміння почали звертати увагу інші люди.

І поступово Нік зрозумів, що флот — це пастка для творчої душі. Він потребував більше свободи для дослідження та вдосконалення своїх здатностей. Нік почав малювати, а потім відливати в бронзі голови відомих злочинців, з якими знався його батько. Також він почав відроджувати древнє мистецтво виготовлення посмертних масок — і відточував його на злочинцях, які щойно помирали. Нік хотів використати мистецтво як спосіб привернути увагу до неправильного вибору, зробленого колись злочинцем, хоча багато людей уважали інакше, мовляв, це тільки романтизує злочинну братію в очах суспільства.

Ніка, завдяки його роботам, почали запрошувати на різні богемні тусовки в Лондоні. На одній із таких вечірок він проявив інше своє мікровміння — грати на гармоніці — і людям сподобалася його гра. Коли поп-гурту «Alabama 3» знадобився музикант, вони згадали про Ніка, запросили його до гурту і в такий спосіб дозволили розвинутися мистецькій кар’єрі Рейнольдса і в другому напрямі. І кожен різновид діяльності допомагав іншому — завдяки своїй роботі в музичному бізнесі він став отримувати більші гонорари за свої скульптури. Ну а визнання прийшло тоді, коли одну з пісень гурту «Alabama 3» було обрано як музичну заставку до популярного телесеріалу «Клан Сопрано».

Шануйте свої «Я»

Ніхто з нас не народжується юристом, лікарем, сантехніком чи пекарем. Ми вплітаємо кілька своїх «Я» в одну доволі переконливу мотузку, а потім просто сподіваємося, що світ не помітить складових.

Ми можемо зробити це, намагаючись знищити сліди приєднання різних ниток, різні свої «Я». Ми можемо це робити, навіть ігноруючи їхні численні прохання дати себе проявити. Ми можемо робити це, перемоловши свої життя. Або — намагаючись якнайкраще об’єднати ворожі «Я» в одне ціле.

Традиційна мудрість стверджує, що доцільніше намагатися об’єднати різні наші «Я» в одне ціле й підкорити його загальній меті, «шляху». Важко із цим не погодитися. Є лише одна проблема: як ви взагалі зможете ідентифікувати всі ці свої численні «Я» та зрозуміти їх?

На мою думку, нам слід із повагою ставитися до кожного «Я», що в нас живе. Не можна просто взяти й замести одну особистість під килимок, сподіваючись, що вона валятиметься там до скону. У автора можуть бувати періоди, коли гору бере особистість-письменник. Це «Я» здатне годинами не вилазити з-за клавіатури. Його обурює необхідність робити якісь фізичні вправи та спілкуватися з іншими людьми, а особливо воно ненавидить електронну пошту. Згодом усі інші «Я» починають обурюватися диктатурою, установленою цим писакою. І одного разу «Я»-письменник просто перемкнеться. Зазвичай не обходиться без якогось каталізатора; це може бути звичайний сонячний день, вимушена поїздка чи подорож, навіть нова зачіска — бам! — і влада переходить уже до іншої особистості. То може бути фізкультурник або авантюрист, бухгалтер (про існування якого взагалі намагаються забути, поки не приходить пора сплатити рахунки) або моряк, якому хочеться всього лише пливти безкраїм морем…

Завдати поразки різним своїм «Я» можна лише тимчасово, бо згодом вони набираються сили й знову починають боротьбу за місце під сонцем. Але якщо до кожної з цих особистостей прив’язати якесь мікровміння, то можна почати їх контролювати. Сприймайте їх як невихованих членів родини, що борються за увагу,— поки їх не визнають і не почнуть поважати, мати з ними справу дуже нелегко.

Ваші «Я» здатні вас добряче здивувати. Вони можуть видаватися вам чимось тривіальним, навіть поверхневим. Можливо, якесь із ваших «Я» цікавиться модою та зачісками, хоча насправді ви вважаєте, що все це — не ваше. Можливо, одне з ваших «Я» обожнює створювати якісь прості речі, як-от лобзики або моделі літаків. Зрештою, і Девід Бекгем, і Норман Мейлер визнали, що певна частина їх обожнює грати в леґо…

Мікровміння в стилі «панк»

У 1970-х та на початку 1980-х панк-гурти відзначалися лише одним: вони жахливо грали та співали. Однак вони не чекали дозволу виходити на сцену. Вони чхали на обмеження та писали прості пісні, виконання яких не потребувало захмарного рівня майстерності. Але чимало пісень гурту «The Clash» та інших і досі залишаються чудовими: приклад класики, яку створили музиканти-аматори.

Панківські погляди на життя поширились і на письмо. Марк Перрі разом зі своїми шкільними друзями Стівом Мікалефом та Денні Бейкером заснував власний фензин, присвячений музиці, під назвою «Sniffin’ Glue». Видання продавалося перед закладами, де проходили концерти, і згодом почало дуже сильно впливати на світ музичної журналістики. Денні Бейкер зрештою став музичним журналістом і телеведучим, Мікалеф, з огляду на якість того, що він писав, отримав профспілкову стипендію в Оксфордському університеті, а Марк Перрі заснував гурт «ATV».

Вони просто хотіли робити журнал — тому просто писали й за допомогою ксерокса робили весь його наклад, хоча ні в кого з них не було жодної краплі досвіду та професійної підготовки. А Мікалеф, який після Оксфорду став поетом-перформером, стверджував, буцімто до п’ятнадцяти років не спромігся дочитати цілої книжки{19}.

Світогляд панка наполягає: «А чому б не спробувати?» Замість вичікувати ідеального моменту, візьміться за спрощену версію, мікровміння. Замість повноцінно вчитися грати на гітарі, вивчіть одну пісню. І багато її грайте. Експериментуйте.

Часто можна зустріти людину, що має ступінь доктора філософії, але водночас виконує роботу, яка такого ступеня не вимагає, наприклад, у журналістиці. Ми можемо на власні очі спостерігати різного роду інфляцію професійної кваліфікації. Чому? Та тому, що люди просто бояться взяти й почати щось робити. Щоби писати в газету або журнал, не треба вчитися двадцять років (якщо чесно, то після цього ви, певно, почнете писати ще гірше). І хоча я є прихильником вузькоспрямованих, спеціальних курсів, на яких можна справді чогось навчитися, тривале академічне навчання може бути чудовим тренувальним майданчиком для… ще тривалішого академічного навчання.

Панк-ментальність вийшла на світло, озброєна жорстким несприйняттям сучасної їй музичної сцени. Вони прагнули відрізнятися від розніжених та ексклюзивних тогочасних рок- та соул-музикантів. Тому, хоча і мріяли бути рок-зірками та навіть робили кавери на старі рок-н-рольні хіти, «Sex Pistols» були в усіх сенсах грубими та самобутними.

Уникати звичайного — значить піти шляхом, яким зазвичай не ходять. Це означає, що треба самому вигадувати методи досягнення бажаного просто зараз, щоби не чекати роками.

Це небажання чекати є ознакою і концепції мікровмінь. Коли світ залякує вас правилами та виключенням — пробивайтеся крізь цю стіну та робіть своє. Оберіть собі мікровміння до душі, і займайтеся ним. Замість витратити купу грошей на курси японської, які ви, найвірогідніше, так ніколи й не закінчите, ви можете відкрити просте мікровміння — вивчіть кілька способів привітатися японською. Опануйте їх усі, щоби ви могли привітатися з будь-яким японцем — від найменшої дитини до самого імператора. До того ж ви отримаєте повну базу, яку зможете використовувати як трамплін, щоби дізнатися більше.

Дозвольте собі бути зацікавленим та залученим, піддайтеся духу панків.

Мікровміння проти глобального песимізму

Песимізм схиляє людину на бік негативу та підживлює його, використовуючи дорогоцінний запас енергії, що мав би витрачатися на зацікавленість. Песимізм — це брехня, він привертає нашу увагу, але відмовляє нам у можливості бути причетним. «Не варто»,— підсумовує песиміст. Звичайно, трапляються й погані речі. Але намагайтеся скеровувати свою зацікавленість і залученість у бік світла, у бік позитиву. Оптиміст може вступити до організації «Лікарі без кордонів» і допомагати людям у зонах стихійного лиха; тоді як песиміст сидить в інтернеті та лайкає новини про ці стихійні лиха.

Песимізм можна знайти всюди, де від людей чути, що вони не можуть удосконалюватися, учитися, рухатися далі, змінюватися, керувати, слідувати — у країні «не можу» йому дуже добре. Буває песимізм інформований — наприклад, коли ви бачили прогноз погоди і він вас не тішить, а буває непомітний внутрішній песимізм. Саме в ньому й полягає проблема.

Люди самі себе обмежують і самі себе саботують. Вирішують, що вони не можуть щось робити добре, хоча не мають цьому ніяких доказів. Ну та й що, що не можуть добре? Люди, які ходили зі мною на курси співу, потім співали в прайм-тайм, отримуючи за це гроші,— хоча вони не вміли «співати добре», тепер вони стали професіоналами.

Внутрішній песимізм процвітає внаслідок самообмеження: «У мене немає часу», «Я лише аматор». Це спричиняє самосаботаж: «Мені не пішло, то я більше навіть не потикатимусь». І це — найбільша причина невдачі, коли ви відмовляєтеся продовжувати заняття, бо ваш внутрішній песимізм переконує, що ви в цьому недостатньо добрі.

Світова культура, як і наша національна культура, позначена своїм песимізмом. Культура споживання є песимістичною за своєю сутністю. Основний меседж: шопінг, їжа та нові шмотки — це межа наших амбіцій. Пам’ятаєте рекламу лез Gillette: «найкраще, що може мати чоловік»? Ем-м-м, а може, таки не найкраще. Не зрозумійте мене хибно, не існує якогось злого містера Рекламомена, який повсюди розкидав свої дроти, не існує корпорації, яка збирається знищити розум простих людей; це радше результат логічного намагання витиснути з людей якомога більше грошей, використовуючи для цього всі доступні законні засоби. Реклама, яка тепер усюди, куди не поткнися, зазвичай зображує персонажів, які втамували свої пристрасті або воліють щось купувати, а не щось робити — і вода камінь точить, помалу це спотворює норму.

Наша культура, власне, і впарює нам цей песимізм — їй від нас треба, щоби ми були пасивними споживачами, а не виробниками-суперлюдьми. Ви тільки погляньте на рекламу ресторанів McDonald’s — світ у ній зображується геть безглуздим місцем, де найбільше, чого ви можете прагнути,— Біг-Мак. Я це люблю.

Культура успіху теж песимістична

А ще наша культура одержима успіхом. Людей, які не досягли успіху, уважають невдахами. Деякі люди ідентифікують себе як «розбиті» або «нероби», і в цій ролі вони можуть навіть «досягти успіху» (хоча перший бітник Джек Керуак помер від алкоголізму у віці сорока дев’яти років і більшість його книжок відмовлялися друкувати; лише пізніше його біографію було переосмислено й названо «успіхом»).

Примітивна версія культури успіху, її базова модель — це виграш у лотерею. Мета завжди та сама: вам ніколи більше не доведеться працювати. Якось я бачив, як одна самозакохана жінка оголосила, що вона «досягла успіху», про який завжди мріяла,— виграла в державну лотерею 80 мільйонів. Але ж вона залишалася такою само, як і до виграшу. Гроші, хоч їх і дуже приємно мати, це лише своєрідний інструмент. Це те саме, що заявити: тепер у мене є великий бульдозер, про який я завжди мріяв. Але що ти копатимеш? Що ти робитимеш із цими грошима? Купиш великий будинок і багато машин? Якщо так, то все одно залишишся дурнем, просто тепер — із фантиками.

Люди фантазують про те, як вони купуватимуть великі будинки, землю, ферми — але дуже часто наймають для керування ними когось іншого. Як сказав мені офіцер лісового господарства в Національному парку Норт-Йорк-Мурс на ім’я Марк Анткліф: «Ви не можете купити спосіб життя». Люди навіть не усвідомлюють, що «робота мрії» насправді вимагає багато прихованої роботи, а не тільки дає гроші, щоби стати поверхневою реальністю, яку бачать інші. Раніше було таке мудре твердження, мовляв, життя менше полягає в тому, щоби «робити те, що любиш», а більше в тому, щоби «любити те, що робиш». За допомогою мікровміння ви можете з’ясувати для себе, що вам подобається,— і почати це робити.

Удосконалення мікровміння — це дуже дешева штука. Але порівняйте цей справжній успіх з якимось дріб’язковим успіхом виграшу в лотерею. Ясна річ, я також люблю гроші — уся суть у тому, що це не позбавляє від необхідності шукати собі якесь заняття. Єдиний позитив від великих грошей — вони різко розширюють галузі, якими ви можете дозволити собі цікавитися: але якщо ви навіть не уявляєте, що вам подобається робити, то ті гроші — як мертвому припарки.

На відміну від дивної атмосфери, яку утворює «культура успіху», що по суті формується внаслідок об’єднання прославлення та прихованого песимізму, більшість успішних людей є досить винятковими та оптимістичними особистостями. Вони просто знайшли те, що їм подобається робити — і зробили цього багато. Зрештою, вони також знайшли спосіб отримувати гроші за те, що подобається робити.

Уроджений песимізм культури успіху стверджує, мовляв, «ураховуються лише успішні люди», що поєднується з ідеєю «успіху досягають лише інші люди». Але якщо ми відійдемо від уявлень про те, як важко досягти успіху, а замість цього займемося формуванням та вдосконаленням власних зацікавлень, талантів і навичок, то побачимо, що єдиним вартим уваги «успіхом» є самовдосконалення. Усе інше — лише речі, які відбуваються. Людина, яка про щось дізналася, яка потурбувалася про іншу людину, вигострила своє вміння, навчила когось, розвинула свій талант, просто прийшла й зуміла щось зробити, може вважати своє життя насправді успішним.

Мікровміння завжди перемагає песимізм. Уся річ у тім, що кожен може приміряти до себе мікровміння — кожен може навчитися якихось нескладних дрібничок. Кількість мікровмінь є майже безмежною. У цій книжці я описав близько сорока, але це лише вершечок айсберга. У кожному виді спорту, у кожній роботі та різновиді мистецтва можна знайти море потенційних мікровмінь. І всі вони просто чекають, коли ви їх спробуєте. Хочете вивчити напам’ять ісландську сагу (коли приїдете до Рейк’явіка, спробуйте прочитати її під час бурі)? Ну то беріть і починайте. Хочете дізнатися, як злетіти з гори в костюмі з крилами? Будь ласка, є і такі курси. Хочете бути королем приготування суші? Навчитися робити справжній джин? Та будь ласка — ви можете цікавитися чим завгодно, можете взятися за будь-яке мікровміння, за яке побажаєте. Це не значить, що ви повинні присвятити цьому життя, це може бути лише недовге занурення в новий світ. Або залишайтеся там стільки часу, скільки побажаєте.

Песимізм може протягом довгих років не давати вам дихати на повні груди. Потім одного дня ви прокинетеся, розсунете фіранки та промовите: «Що за неймовірний світ, повний дивовижних можливостей стати у чомусь найкращим, стати кращою людиною!» Мікровміння проганяє песимізм, залишаючи вас зі справжньою перевагою — можливістю вдосконалення. Якщо вже ви опанували якесь мікровміння, у вас його потім ніяк не відібрати. Воно стає частиною вас, частиною вашого позитивного досвіду. Ви можете сидіти, депресувати й думати: «Я витрачаю своє життя на дурниці», а потім згадаєте, що, принаймні, здатні зробити те і те… І, зачепившись за ці дрібниці, ви можете осягнути, наскільки широкі можливості пропонує вам життя.

ВЕЛИКА, БІЛЬША, НАЙБІЛЬША картина

Отже. Вивчаєте ви ці мікровміння, стаєте більш різнобічними, щасливими, успішними (звичайно, у широкому сенсі), але що рухає вами насправді? Це повинен бути розвиток особистості — вас, мене,— що вимірюється ступенем інтеграції «Я», якого нарешті буде досягнуто.

Не треба занадто сильно розвивати одне зі своїх «Я» за рахунок інших. Це може піти на користь якійсь організації, армії, великій справі чи родині — з вас може вийти добрячий робочий віл, як оті японці, що вмирають від перевтоми просто на робочому місці,— але ж ви з’явилися на світ не для цього. Ми опинилися тут не із суто земних причин, і будь-яка мотивація, що не зважає на людську потребу в доступі до великих таємниць існування, зрештою вкорочує вам віку.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.