На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ЕНЕРГІЯ НЕЗГОДИ

«Роман “Санін” дуже поганий, просто очевидно поганий. І водночас — сучасний і своєчасний. Його головний герой — остання “надлюдина” в російській літературі, втілення самовдоволеного зла. Однак бувають епохи, коли люди аморальні, принципово аморальні, позбавлені сумління, виходять переможцями». (Нинішній критик.)

«Арцибашев — ворог безсилля і співець сили. Він таврує зневагою невпевненість і розпач, завдає нещадних ударів ницості та інертності. Він — серйозний і об’єктивний, а тому ще небезпечніший викривач збанкрутілого суспільства… У ньому взагалі живе дух заперечення й боротьби. Він любить не погоджуватись. Йому подобається бути самому, осторонь, при власній особливій думці». (Відгук сучасника.)

Минуло понад століття від того дня, коли Михайло Арцибашев (1878–1927) завершив рукопис «Саніна», а суперечки щодо самого роману і його героя досі не стихають. І не дивно — ця книга, хоч би скільки називали Арцибашева «письменником другої ланки», свого часу спричинила хвилю обурення і буквально розділила суспільство. Ще б пак: його герой стверджував, що головне в людині — це прагнення задовольнити власні бажання, а люди, які не вміють насолоджуватись і приносити насолоду іншим, нічого не варті. Шокувала читачів і критиків велика кількість відвертих сцен, що їх у ті часи сприйняли як ледь не порнографічні. Проте скандальний роман невдовзі було перекладено багатьма мовами й опубліковано не лише в Російській імперії, а й у Німеччині, Італії, Бельгії, Франції, Данії, Болгарії, Угорщині та Японії, і скрізь він мав величезний успіх.

Тож ким він був, цей порушник суспільного спокою?

Михайло Арцибашев — драматург, прозаїк, чудовий публіцист — народився на хуторі в Охтирському повіті Харківської губернії в родині маєтного дворянина. Навчався в Охтирській гімназії, а потім у Харківській школі рисунку та живопису. З 16 років працював у харківській газеті «Южный край», публікуючи оповідання, замітки й репортажі. Журналістику Арцибашев не покинув і коли перебрався до Петербурга, а 1904 року опублікував повість «Смерть Ланде», завдяки успіхові якої остаточно відмовився від кар’єри художника. Перу Михайла Арцибашева належать роман «На останній межі», низка повістей, драми «Ревнощі», «Закон дикуна» і «Війна», а також збірки есе та публіцистики, кілька кіносценаріїв.

1923 року, пославшись на потребу лікування за кордоном, Арцибашев зміг емігрувати з Радянської Росії й отримати польське громадянство. Від 1923 до 1927 року письменник опублікував близько сотні статей в емігрантських виданнях, здобувши славу найкращого зарубіжного російського публіциста, блискучого викривальника більшовизму. З цієї причини в СРСР до кінця 80-х років 20 століття твори Михайла Арцибашева не видавались.

Роман «Санін», що так і лишився його найвідомішим твором, має свою непросту історію. Рукопис його було завершено 1903 року, і вже тоді її не прийняв журнал «Мир Божий», визначивши, що роман занадто натуралістичний і не відповідає «революційному піднесенню суспільства». 1907 року «Саніна» все-таки опублікував журнал «Современный мир», а за рік одночасно з’явилися відразу три видання — два в Росії й одне в Берліні. «Прогресивна» критика одностайно не прийняла книгу, Максим Горький писав у статті «Руйнування особистості»: «Нині лінія духовно вбогих людей прикро і ганебно завершується Саніним Арцибашева». Водночас успіх роману серед молоді був справді фантастичним: книгу читали і перечитували, усюди влаштовували диспути на тему «Чи має рацію Санін?», виникали підпільні «Ліги вільного кохання» і «гуртки саніністів».

1908 року місцева влада «з міркувань морального штибу» вислала Арцибашева з Ялти, а далі й із Севастополя. Нечувана популярність книги призвела до судового процесу над її перекладачами в Німеччині й Австро-Угорщині, німецький переклад роману було конфісковано «за пропаганду порнографії». У Росії в 1910 році письменникові загрожувала церковна анафема; з ініціативи Святійшого Синоду проти Арцибашева було розпочато справу про обвинувачення в блюзнірстві. Дійшло до того, що знаменитий адвокат О. Й. Грузенберг демонстративно відмовився захищати письменника.

Репутація порнографа і циніка упродовж ледь не всього 20 століття переслідувала Арцибашева, а всі спроби перевидати «Саніна» російською мовою після революції завершувались забороною — адже той самий Горький свого часу затаврував його ярликом «антиреволюційний». А вся провина письменника полягала тільки в тому, що він дуже відверто і правдиво зобразив могутню силу інстинкту та нездоланну владу матеріальної природи людини — того, що в ті пуританські часи ухильно йменували «статевим питанням».

Крім того, поглянь, що знайшов я: що праведною вчинив Бог людину, та вигадок усяких шукають вони!{1}

Екклезіаст 7:29

1

Той найважливіший у житті час, коли під впливом перших зіткнень із людьми та природою складається характер, Володимир Санін прожив за межами сім’ї. Ніхто не стежив за ним, нічия рука не гнула його, і душа цієї людини склалася вільно і своєрідно, як дерево в полі.

Він не був удома багато років і коли приїхав, мати й сестра Ліда майже не впізнали його; рисами обличчя, голосом і манерами він змінився мало, та в ньому проступало щось нове, незнайоме, що визріло всередині й осяяло лице новим виразом.

Приїхав він надвечір і так спокійно увійшов до кімнати, ніби вийшов із неї за п’ять хвилин до того. У його високій плечистій постаті, у спокійному і трішечки, в самих куточках губів, насмішкуватому виразі обличчя під білявим волоссям не було помітно ні втоми, ні хвилювання,— і ті галасливі пориви, з якими зустріли його мати й сестра, якось самі собою погамувались.

Поки він їв і пив чай, сестра сиділа навпроти нього і дивилася, не відводячи очей. Вона була закохана в брата, як можуть закохуватися тільки у відсутніх братів молоді екзальтовані дівчата. Ліда завжди уявляла його чоловіком особливим. Вона хотіла бачити в братовому житті трагічну боротьбу, страждання і самотність великого духу, який не зустрів розуміння.

— Чого ти на мене так дивишся? — усміхаючись, спитав її Санін.

Ця уважна усмішка, разом зі спрямованим у себе поглядом спокійних очей, була постійним виразом його обличчя.

І, на диво, ця усмішка, що сама по собі викликала симпатію, відразу не сподобалась Ліді. Вона здалася їй самовдоволеною і нічого не говорила про страждання та боротьбу. Ліда промовчала і замислилась. Коли обід закінчився, мати ласкаво погладила

Саніна по голові й сказала:

— Ну, розкажи, як ти там жив, що робив?

— Що робив? — перепитав Санін, усміхаючись.— Що ж… пив, їв, спав, часом працював, часом нічого не робив…

Спочатку здавалося, що йому не хочеться говорити про себе, та коли мати почала розпитувати, він, навпаки, став охоче розповідати. Однак чомусь відчувалося, що йому зовсім байдуже, як ставляться до його розповідей. Він був м’яким і уважним, але в його ставленні не було інтимної близькості рідної людини, що виділяє з усього світу, і здавалося, що ці м’якість і уважність він просто випромінює, як свічка своє сяйво,— однаково на все.

Вони вийшли на терасу в сад і сіли на сходах. Ліда примостилася нижче й окремо, мовчки дослухаючись до того, що говорив брат. Невловна струминка холоду вже проникла в її серце. Гострим інстинктом молодої жінки вона відчула, що брат не є тим, чим вона його уявляла, і вона почала соромитися й ніяковіти, як при чужому.

Був уже вечір, і м’яка присмеркова тінь опускалася навколо.

Санін закурив цигарку, і легкий запах тютюну домішався до літнього дихання саду.

Він розповідав, як життя кидало його сюди й туди, як багато випало йому голодувати, мандрувати, як брав участь у політичній боротьбі і як залишив цю справу, коли вона йому набридла.

Ліда сторожко прислухалась і сиділа непорушно, красива і дещо дивна, як усі красиві дівчата у весняних сутінках.

Чим далі, тим більше з’ясовувалося, що життя, яке малювалося їй вогняними лініями, по суті було простим і звичайним. Щось особливе звучало в ній, але що — Ліда поки що не могла збагнути. А так виходило дуже просто, нудно і, як здалося Ліді, навіть банально. Жив він де випадало, робив що випадало, то працював, то тинявся без діла, очевидно, любив вино і знав багато жінок. За цим життям не видніла похмура та зловісна доля, якої хотілося мрійливій Лідиній душі. Наскрізної ідеї в братовому житті не було, нікого він не ненавидів і ні за що не страждав. Іноді в нього зривалися такі слова, які чомусь здавалися Ліді недоречними. Так, Санін мимохідь розповів, що якийсь час настільки бідував і обносився, що мусив сам латати собі брюки.

— Та ти хіба вмієш шити? — з ображеним подивом відгукнулася Ліда, їй це здалося непристойним, не гідним чоловіка.

— Раніше не вмів, а як довелося — вивчився,— з усмішкою відповів Санін, здогадавшись про те, що відчуває Ліда.

Дівчина злегка знизала плечима і замовкла, непорушно дивлячись у сад. Вона почувалася так, ніби, прокинувшись уранці з мрією про сонце, побачила небо сірим і холодним.

Мати теж відчувала якусь прикрість. Її боляче вразило, що син не посів у суспільстві того почесного місця, яке він мав би посісти. Вона почала говорити, що далі так жити не можна, що треба хоч тепер улаштуватися хоч якось пристойно. Спершу говорила обережно, остерігаючись дошкулити синові, та коли помітила, що він слухає неуважно, роздратувалась і стала наполягати вперто, з тупим старечим озлобленням, ніби син навмисно дражнив її. Санін не здивувався і не розсердився — просто дивився на неї лагідним байдужим поглядом і мовчав. Лише на питання: «Та як ти хоч житимеш?» — відповів з усмішкою: «Як-небудь!»

І за його спокійним твердим голосом і світлим незмигним поглядом відчулося, що це слово, яке для матері нічого не значить, для нього має всеосяжний, чіткий і глибокий смисл.

Марія Іванівна зітхнула, помовчала і сумно сказала:

— Ну, твоє діло… Ти вже не маленький… Ви пішли б у саду прогулялися, там тепер добре.

— Ходімо, Лідо, справді… Покажи мені сад,— сказав Санін сестрі,— я вже й забув, як там.

Ліда отямилась від задуми, також зітхнула і підвелась.

Вони пліч-о-пліч пішли по алеї у вогку й уже темну зелену глибину.

Будинок Саніних стояв на головній вулиці міста, але місто було маленьким, і сад виходив просто до річки, за якою починались поля. Будинок був старий, панський, з облупленими колонами і просторою терасою, а сад — великий, зарослий і темний, як темно-зелена хмара, що припала до землі. Вечорами в саду було моторошно, і здавалося, що там, у хащі й на запилених горищах старого будинку, блукає якийсь давній і понурий дух.

На верхньому поверсі будинку стояли порожніми просторі напівтемні зали і вітальня, у всьому саду була розчищена тільки одна неширока алея, і все теперішнє життя, скромне і тихе, тулилося в одному куточку. Близько до будинку жовтів посипаний пісок, рябіли кучеряві клумби, всипані квітами, стояв зелений дерев’яний стіл, де за доброї погоди пили чай і обідали, і весь цей маленький куточок теплів простим мирним життям, не зливаючись із похмурою красою розлогого запущеного саду.

Коли будинок сховався в зелені й навколо Ліди і Саніна постали лише мовчазні, непорушні й задумливі, як живі істоти, старі дерева, Санін раптом обійняв Ліду за талію і дивним, чи то лагідним, чи то зловісним, голосом сказав:

— А ти красунею виросла!.. Щасливим буде той чоловік, якого ти першим покохаєш…

Гарячий струм перебіг від його мускулястої, ніби залізної руки, гнучким і ніжним Лідиним тілом. Вона знітилася, затремтіла і трохи відсахнулася, ніби відчула наближення невидимого звіра.

Вони вже вийшли аж на берег річки, де пахло вогкістю та водою, задумливо похитувалась гостроверха осока і відкривався другий берег із далекими іскрами перших зірок.

Санін відійшов від Ліди, навіщось узявся обома руками за товсту суху галузку і, з тріском відломивши її, кинув у воду. Сколихнулись і побігли навсібіч кола, і, ніби вітаючи Саніна, як свого, квапливо закланялась осока.

2

Було близько шостої години. Сонце світило яскраво, але від саду вже знову насувалася м’яка зеленава тінь. Світло, тиша і тепло сторожко стояли в повітрі. Марія Іванівна варила варення, і під зеленою липою смачно і міцно пахло киплячим сиропом і малиною.

Санін уже зранку порався біля клумб, намагаючись підняти похилені від спеки та куряви квіти.

— Ти би спершу бур’ян повиривав,— порадила Марія Іванівна, поглядаючи на нього крізь синювате тремтливе марево жарівні.— Ти накажи Груньці, вона і зробить…

Санін підвів спітніле веселе обличчя.

— Навіщо,— сказав він, струснувши волоссям, що прилипло до чола,— хай собі росте, я всяку зелень люблю.

— Дивак ти! — добродушно стенаючи плечима, відказала мати, але чомусь їй було дуже приємним те, що він сказав.

— Самі ви всі диваки! — відповів Санін тоном глибокого переконання, потім пішов у дім мити руки, повернувся і сів до столу, зручно та вигідно вмостившись у плетеному кріслі.

Йому було добре, легко та радісно. Зелень, сонце, блакитне небо таким яскравим променем входили в його душу, що вся вона розкривалася їм назустріч у відчутті цілковитого щастя. Великі міста з їхнім квапливим шумом і метушливим чіпким життям остогидли йому. Навколо були сонце і свобода, а майбутнє його не турбувало, тому що він був готовий прийняти від життя все, що воно могло йому дати.

Санін мружився і потягався, з глибокою насолодою розминаючи й напружуючи свої здорові, сильні м’язи.

Віяло тихою та м’якою прохолодою, і здавалося, що весь сад зітхає лагідно й глибоко. Десь, і близько і далеко, цвірінькали горобці злодійкувато і квапливо перемовляючись про своє маленьке, страшенно важливе, але нікому незрозуміле життя; а рябий фокстер’єр Мілль, висолопивши червоного язика і піднявши одне вухо, поблажливо слухав їх із гущавини свіжої зеленої трави. Листя тихо шелестіло над головою, а його круглі тіні безгучно ворушилися на піску стежини.

Марію Іванівну прикро дратував синів спокій. Як і всіх своїх дітей, вона любила його, однак саме тому в неї кипіло серце і їй хотілося збурити його, зачепити його самолюбство, діткнути,— аби лиш змусити зрозуміти ціну її слів і її уявлень про життя. Кожної миті свого довгого існування вона, як мураха, що зарилась у пісок, ненастанно порпалася, працюючи над створенням крихкої споруди свого домашнього добробуту. Ця нудна, довга й одноманітна споруда, схожа водночас і на казарму, і на лікарню, складалась із найдрібніших цеглинок, які їй, як нездарному архітектору, здавались окрасою життя, а насправді то пригнічували, то дратували, то лякали і завжди турбували її до нудоти. Але при цьому вона думала, що інакше жити не можна.

— Ну що ж… так і далі буде? — спитала вона, підібгавши губи й з удаваною увагою дивлячись у таз із варенням.

— Як? — спитав Санін і чхнув.

Марії Іванівні здалося, що він і чхнув навмисно, щоб її образити, і хоча це було очевидною дурницею, справді образилась і надулась.

— А добре у вас тут! — мрійливо сказав Санін.

— Незле…— вважаючи за необхідне сердитись, стримано відповіла Марія Іванівна, але їй було приємно, що син похвалив будинок і сад, із якими вона зжилась, як із рідними істотами.

Санін подивився на неї й замислено промовив:

— А якби ви не чіплялися до мене з усякими дурницями, то було б іще краще.

Незлостивий голос, яким це було сказано, суперечив дошкульним словам, і Марія Іванівна не знала, сердитись чи сміятись.

— Як погляну я на тебе,— з досадою сказала вона,— і в дитинстві ти був якийсь ненормальний, а тепер…

— А тепер? — спитав Санін так весело, ніби сподівався почути щось дуже приємне й цікаве.

— А тепер іще ліпший! — в’їдливо відказала Марія Іванівна і махнула ложкою.

— Ну, тим і краще! — посміхнувся Санін і, помовчавши, додав: — А от і Новиков іде.

Від будинку йшов високий, вродливий білявий чоловік. Його червона шовкова сорочка, яка щільно облягала дещо огрядне, проте високе і гарне тіло, яскраво спалахувала під сонячними плямами, а блакитні очі дивилися ласкаво й ліниво.

— А ви все сваритесь! — таким самим лінивим і ласкавим голосом протягнув він іще здалеку.— І про що, їй-богу!..

— Та от, мама вважає, що мені більше личив би грецький ніс, а я вважаю, що який є — і той нічогенький!

Санін збоку поглянув на свій ніс, засміявся й потиснув широку пухку долоню Новикова.

— Ну, вигадав! — з прикрістю відгукнулася Марія Іванівна.

Новиков голосно й весело засміявся, і кругла м’яка луна добродушно зареготала в зеленій хащі, ніби там хтось радів його веселості.

— Ну, я вже знаю… Все про твою долю турботи!

— От маєш! — із комічним подивом сказав Санін.

— Так тобі й треба!

— Еге! — вигукнув Санін.— Якщо ви за мене в два голоси візьметесь, то я й утекти можу!

— Я сама, здається, скоро від вас утечу! — з несподіваною і перш за все для неї самої неприємною злістю промовила Марія Іванівна, рвучко підняла таз із жаровні й пішла в будинок, не дивлячись ні на кого. Рябий Мілль вискочив із трави, підняв обидва вуха і запитально витріщився їй услід. Потім почесав носом передню лапу, знов уважно подивився на будинок і побіг кудись углибину саду у своїх справах.

— Цигарки в тебе є? — спитав Санін, задоволений тим, що мати пішла.

Новиков вийняв цигарницю, ліниво відкинув назад своє велике спокійне тіло.

— Дарма ти її дражниш,— із лагідним докором протягнув він,— жінка вона немолода…

— Чим же це я її дражню?

— Та от…

— Що — «от»?.. Вона сама до мене чіпляється. Я, брате, ніколи від людей нічого не вимагав, нехай і вони дадуть мені спокій…

Вони помовчали.

— Ну, як живеш, лікарю! — спитав Санін, уважно стежачи за химерними візерунками тютюнового диму, що ніжно клубочився в непорушному повітрі над його головою.

Новиков, думаючи про інше, відповів не відразу.

— Погано…

— Чого так?

— Та так, узагалі… Нудно. Містечко осточортіло, робити тут нічого.

— Це тобі робити нічого? А сам жалівся, що ніколи вгору глянути.

— Я не про те… Не можна ж вічно тільки лікувати й лікувати. Існує ж інше життя.

— А хто тобі заважає жити іншим життям?

— Ну, це питання складне!

— Чим же складне?.. І чого тобі ще треба: чоловік ти молодий, гарний, здоровий.

— Цього, виявляється, мало! — з добродушною іронією відказав Новиков.

— Як тобі сказати,— усміхнувся Санін,— цього, гадаю, навіть багато…

— А мені не вистачає! — засміявся Новиков; і з його сміху було чути, що думка Саніна про його красу, силу та здоров’я була йому дуже приємною і що він навіть трохи знітився, ніби дівчина на оглядинах.

— Тобі не вистачає одного,— замислено сказав Санін.

— Чого ж?

— Погляду справжнього на життя… Тебе от обтяжує одноманітність, а поклич тебе хто-небудь покинути все і піти світ за очі, злякаєшся.

— Куди? В босяки? Гм!..

— А хоч би й у босяки!.. Знаєш, дивлюсь я на тебе і думаю: ось чоловік, який при нагоді здатен за яку-небудь конституцію в Російській імперії сісти на все життя в Шліссельбург, утратити всякі права, свободи, все… А здавалось би, що йому конституція?.. А коли мова про те, щоб перевернути обридле власне життя й піти шукати інтерес і смисл деінде, враз у нього виникає питання: а чим жити, а чи не пропаду я, здоровий і сильний чоловік, якщо втрачу платню, а з нею разом вершки до ранкового чаю, шовкову сорочку і комірці?.. Дивно, їй-богу!

— Нічого тут дивного нема… Там справа ідейна, а тут…

— Що тут?

— Та… як би так висловитись…— Новиков поклацав пальцями.

— От бачиш, як ти міркуєш! — перебив Санін,— відразу в тебе ці поділи!.. Не повірю ж я, що тебе більше мучить туга за конституцією, ніж за сенсом та інтересом у власному твоєму житті, а ти…

— Ну, це ще питання. Може, і більше! Санін із серцем махнув рукою.

— Облиш, будь ласка! Якщо тобі різатимуть палець, тобі дужче болітиме, ніж якщо палець різатимуть будь-якому іншому російському обивателю… Це факт!

— Або цинізм! — Новиков постарався, щоби прозвучало в’їдливо, та вийшло тільки смішливо.

— Хай так. Але це правда. І тепер, хоч не тільки в Росії, а й у багатьох країнах немає не те що конституції, а навіть натяку на неї, ти журишся через

те, що твоє власне життя тебе не тішить, а ніяк не за конституцією! І якщо спробуєш говорити інакше, збрешеш. І знаєш, що я тобі скажу? — з веселим вогником у світлих очах перебив сам себе Санін.— Ти й тепер журишся не тому, що життя тебе не задовольняє, а тому, що Ліда тебе досі не покохала! Правда ж?

— Ну, це ти вже дурниці кажеш! — обурився Новиков, спалахнувши, як його червона сорочка, і на його очах виступили сльози надзвичайно наївного та щирого збентеження.

— Які дурниці, коли ти через Ліду світу білого не бачиш!.. Та в тебе від голови до п’ят так і написане одне бажання — взяти її. А ти кажеш — дурниці! Новиков дивно здригнувся і квапливо заходив туди-сюди по стежці. Якби це говорив не Лідин брат, він би, може, теж зніяковів, але йому було так дивно чути саме від Саніна такі слова про Ліду, що він навіть не зрозумів їхнього справжнього значення.

— Знаєш що,— пробурмотів він,— ти або задаєшся, або…

— Або що? — усміхаючись, спитав Санін.

Новиков мовчки знизав плечима, дивлячись убік. Другий висновок полягав у визначенні Саніна як поганої, аморальної, як розумів це Новиков, людини. Але цього він не міг сказати Саніну, тому що завжди, ще з гімназії, відчував до нього щиру приязнь. Виходило так, що йому, Новикову, подобалася лиха людина, а цього, звичайно ж, бути не могло. І від цього Новикову стало неспокійно і неприємно. Нагадування про Ліду боляче різонуло його, та оскільки Ліду він обожнював і буквально молився на своє глибоке почуття до неї, то не міг сердитись на Саніна за це нагадування: воно було і болісним, і водночас пекучо приємним. Ніби хтось гарячою рукою взявся за серце і тихенько стиснув його.

Санін мовчав і усміхався, і усмішка в нього була уважна і лагідна.

— Ну, придумай визначення, а я почекаю,— сказав він,— мені не спішно.

Новиков усе ходив по стежці, і видно було, що він щиро мучиться. Прибіг Мілль, заклопотано подивився навкруги і почав тертись об коліна Саніна. Він, очевидно, був радий чомусь і хотів, щоб усі знали про його радість.

— Славний ти мій псище! — сказав Санін, гладячи його.

Новиков заледве стримувався, щоб не засперечатися знову, але боявся, щоб Санін наново не зачепив того, що більше за все на світі цікавило його самого. А тим часом усе інше, що спадало йому на думку, здавалося пустим, нецікавим і мертвим поряд із думками про Ліду.

— А… а де Лідія Петрівна? — машинально спитав він саме те, що хотів спитати, але не наважувався.

— Ліда? А де їй бути… На бульварі з офіцерами гуляє. О цій порі всі панни у нас на бульварі.

Відчувши приховану шпильку тужливих ревнощів, Новиков заперечив:

— Лідія Петрівна… Як вона, така розумна, розвинена, проводить час із цими чавуннолобими панами…

— Е, друже! — посміхнувся Санін,— Ліда молода, вродлива і здорова, як і ти… і навіть більше, бо в неї є те, чого ти не маєш: жадібність до всього!.. Їй хочеться все спізнати, усе відчути… Та ось і вона сама… Ти тільки поглянь на неї — і зрозумієш!.. Краса ж яка!

Ліда була менша на зріст і набагато вродливіша за брата. У ній вражали тонке і чарівне поєднання витонченої ніжності і спритної сили, пристрасногордовитий вираз затемнених очей і м’який звучний голос, яким вона пишалась і грала. Вона повільно, злегка хитаючись під час ходи всім тілом, як молода красива кобилиця, спустилась із ґанку, спритно і впевнено підбираючи довгу сіру сукню. Плутаючись острогами і перебільшено ними подзенькуючи, за нею йшли двоє молодих офіцерів, у блискучих чоботах і туго обтягнутих рейтузах.

— Це хто ж краса, я? — спитала Ліда, відразу наповнюючи увесь сад жіночою свіжістю і звучним голосом. Вона простягла Новикову руку і скоса поглянула на брата, до якого все не могла призвичаїтись і зрозуміти, коли він сміється, а коли говорить серйозно.

Новиков міцно потиснув її руку і так густо почервонів, що на очах у нього знову виступили сльози. Проте Ліда цього не помітила, вона вже давно звикла відчувати на собі його боязкі святобливі погляди, і вони її не хвилювали.

— Доброго вечора, Володимире Петровичу,— весело та дзвінко клацаючи острогами і весь вигинаючись, як гарячий веселий жеребець, сказав той офіцер, що був старший, зі світлішим волоссям і гарніший.

Санін уже знав і те, що його прізвище було Зарудін, і те, що він ротмістр, і те, що він наполегливо домагається Лідиного кохання. Другий офіцер був поручник Танаров, який вважав Зарудіна зразком офіцера і прагнув у всьому його наслідувати. Але він був мовчазним, не дуже спритним і не таким привабливим, як Зарудін.

Танаров також клацнув острогами, але нічого не сказав.

— Ти! — цілком серйозно відповів Санін сестрі.

— Звісно, звісно… краса, і додай: неписана! — засміялася Ліда і кинулася в крісло, ковзнувши поглядом по братовому обличчю. Піднявши обидві руки до голови, від чого випукло окреслились високі пружні груди, вона почала відколювати капелюха, впустила в пісок довгу, як жало, шпильку і заплутала у волоссі та шпильках вуаль.— Андрію Павловичу, допоможіть!..— жалібно й кокетливо звернулася вона до мовчазного поручника.

— Так, краса! — задумливо повторив Санін, не зводячи з неї очей.

Ліда знову скоса недовірливо глянула на нього.

— Усі ми тут красені,— сказала вона.

— Ми що,— виблискуючи білими зубами, засміявся Зарудін,— ми тільки убога декорація, на тлі якої ще яскравіше, ще пишніше вимальовується ваша краса!

— А ви красномовні! — здивувався Санін, і в його голосі невловно прозвучав насмішкуватий відтінок.

— Лідія Петрівна хоч кого зробить красномовним! — зауважив мовчазний Танаров, намагаючись відчепити Лідин капелюшок і смикаючи її за волосся, через що вона і сердилась, і сміялась.

— А ви теж красномовні! — здивовано протягнув Санін.

— Облиш їх,— шепнув Новиков.

Ліда, примружившись, подивилася просто в очі братові, і в її потемнілих зіницях Санін виразно прочитав: «Не думай, що я не бачу, хто вони такі! Але я так хочу! Це мені весело! Я не дурніша за тебе і знаю, що роблю!»

Санін усміхнувся у відповідь.

Капелюшок нарешті відчепили, і Танаров урочисто поставив його на стіл.

— О, який ви, Андрію Павловичу! — миттю змінюючи погляд, знову жалібно і кокетливо вигукнула Ліда.— Ви мені всю зачіску зіпсували… Тепер маю йти в дім…

— Я ніколи собі цього не пробачу! — знічено пробурмотів Танаров.

Ліда встала, підібрала сукню і, відчуваючи на собі всі погляди, мимоволі сміючись і вигинаючись, збігла на ґанок.

Коли вона пішла, інші стали почуватися вільніше і якось відразу опустились, осіли, втративши ту нервову напруженість рухів, якої всі чоловіки набувають у присутності молодої та вродливої жінки. Зарудін вийняв цигарку і, з насолодою закурюючи, промовив, безперечно, думаючи про зовсім інше:

— Сьогодні я вмовляв Лідію Петрівну покинути все і серйозно вчитися співу. З її голосом кар’єра забезпечена!

— Добра кар’єра, нівроку! — похмуро дивлячись убік, відказав Новиков.

— Чим же погана? — зі щирим подивом спитав Зарудін.

— Та що таке актриса, нехай і оперна?.. Та сама публічна жінка! — з раптовим роздратуванням кинув Новиков.

Його мучило і хвилювало те, що він говорив, бо насправді говорили в ньому ревнощі, які страждали від думки, що жінка, тіло якої він любить, виступатиме перед іншими чоловіками, можливо, в костюмах, які оголюють це тіло, роблять його ще більш гріховним, принадним.

— Надто сильно сказано,— звів брови Зарудін. Новиков поглянув на нього з ненавистю: в його уявленні Зарудін був одним із тих чоловіків, які жадають його кохану, і його нестерпно дратувало, що той вродливий.

— Нітрохи не сильно… Виходити ледь не голою на сцену! Кривлятися, зображувати сцени похоті перед очима тих, хто завтра піде від неї так само, як ідуть від публічної жінки, заплативши гроші. Нівроку, добре!

— Друже мій,— заперечив Санін,— кожній жінці приємно, щоб милувалися її тілом. Це перш за все.

Новиков з досадою підняв плечі.

— Що за паскудство ти кажеш!

— Біс його знає, паскудство це чи ні, та тільки це правда. А Ліда була б ефектною на сцені, я б подивився.

Хоча від цих слів у всіх ворухнулася жадібна інстинктивна цікавість, усім зробилося незручно. І Зарудін, вважаючи себе розумнішим і дотепнішим за інших, узяв собі за обов’язок вивести всіх із незручного становища.

— А що ж, по-вашому, жінці робити?.. Заміж вийти?.. На курси їхати і згубити талант?.. Таж це було би злочином проти природи, що наділила її своїми найкращими дарами!

— Ух,— із неприхованою насмішкою сказав Санін,— але ж справді! Як цей злочин мені самому не спав на думку!

Новиков зловтішно засміявся, але для ґречності заперечив Зарудіну:

— Чому ж це злочин: хороша мати або хороший лікар у тисячу разів корисніші від будь-якої актриси!

— Ну-у! — обурено протягнув Танаров.

— І невже вам не нудно верзти всі ці дурниці? — спитав Санін.

Зарудін почав був заперечувати, але затнувся, і всім ураз здалося, що говорити про це справді нудно і безглуздо. Однак усі образились. Зробилося тихо і зовсім уже нудно.

Ліда і Марія Іванівна з’явилися на балконі. Ліда дочула останню братову фразу, але не зрозуміла, в чому річ.

— Швидко ж ви до нудьги договорились! — весело зауважила вона.— Ходімо до річки. Там зараз добре…

І, проходячи повз чоловіків, вона злегка потяглась усім тілом, і очі в неї на мить зробилися загадковими й темними, ніби щось обіцяючи, щось говорячи.

— Прогуляйтесь до вечері,— сказала Марія Іванівна.

— Із насолодою,— погодився Зарудін, клацаючи острогами і подаючи Ліді руку.

— А мені, сподіваюся, можна з вами? — намагаючись говорити в’їдливо, через що все лице його набуло плаксивого виразу, спитав Новиков.

— А хто ж вам заважає? — через плече, сміючись, спитала Ліда.

— Іди, брате, йди,— порадив Санін,— і я пішов би, якби, на жаль, вона не була надто впевнена в тому, що я їй брат!

Ліда дивно здригнулась і насторожилась. Потім швидко скинула оком на брата і засміялася коротко і нервово.

Марію Іванівну аж кинуло.

— Нащо ти ці дурниці говориш? — грубо спитала вона, коли Ліда пішла.— Все дивака вдаєш!..

— І не думаю,— заперечив Санін.

Марія Іванівна розгублено подивилась на нього. Вона зовсім не могла зрозуміти сина, не знала, коли він жартує, коли говорить серйозно, що думає і відчуває тоді, коли всі інші, зрозумілі їй люди думають і відчувають те саме або майже те саме, що й вона сама. За її уявленнями виходило так, що людина має відчувати, говорити і робити завжди те, що говорять і роблять усі люди, які стоять із нею врівень за освітою, статками і соціальним становищем. Для неї було природним, що люди мають бути не просто людьми — з усіма індивідуальними особливостями, вкладеними в них природою,— а людьми, влитими у певну загальну мірку. У цьому сенсі найбільше відрізнялись інтелігентні від неінтелігентних: другі могли зберігати свою індивідуальність, і за це їх зневажали, а перші тільки розпадалися на групи відповідно до здобутої освіти. Переконання їхні відповідали їхньому становищу: кожний студент був революціонер, кожний чиновник буржуазний, кожний артист вільнодумний, кожний офіцер — із перебільшеним поняттям про честь. І коли раптом студент виявлявся консерватором або офіцер-анархістом, то це здавалося дивним, а бува, й неприємним. Санін за своїм становищем і освітою мусив бути не тим, чим був. І Ліда, і Новиков, і всі, хто з ним стикався, та й сама Марія Іванівна дивилися на нього з неприємним відчуттям несправджених сподівань.

Із чуйністю матері Марія Іванівна помічала те враження, яке справляв син на всіх, хто його оточував, і це завдавало їй болю.

І Санін бачив це. Йому дуже хотілося заспокоїти матір, але він не знав, як це зробити. Спочатку йому навіть спало на думку прикинутись і висловити матері найбільш утішні думки, але він нічого не зміг придумати, засміявся, встав і пішов у дім. Там він ліг на ліжко і став думати про те, що люди хочуть увесь світ обернути на монастирську казарму, з одним уставом для всіх, уставом, що має за основу знищення будь-якої особистості й підкорення її могутній владі якихось таємничих старійшин. Санін почав був міркувати про долю і роль християнства, та це здалося йому таким нудним, що він непомітно заснув і проспав до глибокого вечора.

Марія Іванівна, провівши його очима, тяжко зітхнула і теж замислилась. Думала вона про те, що Зарудін явно залицяється до Ліди, і їй хотілося, щоб це було серйозно.

«Лідоньці вже двадцять років,— тихо плинули її думки,— а Зарудін, здається, хороша людина. Кажуть, він цього року отримає ескадрон… Тільки боргів за ним не збудешся! І до чого я цей сон мерзенний бачила?.. Сама ж знаю, що дурниці, а з голови не йде!»

Сон, який наснився Марії Іванівні того самого дня, коли Зарудін з’явився в їхньому домі вперше, чомусь і справді мучив її. А снилося їй, що Ліда, в білій сукні, йшла полем, укритим травами та квітами.

Марія Іванівна сіла в крісло, по-старечому сперлась головою на руку і дивилась у небо, що поволі темніло. Маленькі, але тягучкі й обридливі думки повзли у неї в голові, і їй було сумно і страшно.

3

Коли вже зовсім стемніло, повернулися гуляльники. З глибини саду, що м’яко затонув у темряві, долинули їхні жваві яскраві голоси.

Весела розпашіла Ліда підбігла до Марії Іванівни. Від неї віяло дражливо свіжим і молодим запахом річки та вродливої жінки, збудженої до краю товариством молодих, уподобаних нею і нею ж збуджених чоловіків.

— Вечеряти, мамо, вечеряти! — заторсала вона ласкаво усміхнену матір.— А поки Віктор Сергійович нам заспіває.

Марія Іванівна пішла поклопотатися про вечерю і, йдучи, думала вже про те, що доля такої цікавої, вродливої, здорової та зрозумілої їй дівчини, як Ліда, не може не бути щасливою.

Зарудін і Танаров пішли в залу, до рояля, а Ліда сіла в крісло-гойдалку, що стояло на балконі, і потягнулася гнучко і пристрасно.

Новиков мовчки ходив туди й сюди по скрипучих дошках балкона, скоса поглядаючи на лице, високі груди і виставлені з-під сукні стрункі ноги в чорних панчохах і жовтих черевичках, але вона не помічала ні його поглядів, ні його самого, вся охоплена могутнім і чарівним відчуттям першої пристрасті. Вона ледь заплющила очі й загадково усміхалась сама собі. У душі Новикова тривала звична боротьба: він кохав Ліду, але в її почутті не міг розібратися. Іноді йому марилось, що вона кохає його, іноді — ні. І тоді, коли він думав, що так, йому здавалося цілком можливим, легким і прекрасним, що її молоде, струнке і чисте тіло пристрасно і повно належатиме йому. А коли думав, що ні, та сама думка здавалася йому безсоромною та бридкою, і тоді він ловив себе на похоті й називав себе ницою, мерзотною людиною, негідною Ліди.

Новиков крокував по дошках і загадував:

— Якщо ступлю правою ногою на останню дошку, то так, треба освідчитись, а якщо лівою, то…

Йому не хотілося думати, що буде тоді.

На останню дошку він ступив лівою ногою, облився холодним потом і відразу сказав собі: «Тьху, які дурниці! Наче стара баба… Ну… Один, два, три… на рахунок «три» прямо підійду і скажу. Як? Байдуже. Ну один… два… три… Ні, до трьох разів… Один, два, три… один, два…»

Голова в нього горіла, в роті пересохло, і серце калатало так, що ноги тремтіли.

— Та досить вам тупцювати! — із серцем сказала Ліда, розплющуючи очі.— Слухати заважаєте!

Лише тепер Новиков помітив, що Зарудін співає.

Молодий офіцер співав давній романс:

Я вас любив, а може, і люблю я,
Огонь у серці не погас моїм…{2}

Співав він непогано, але так, як співають люди нерозвинені: замінюючи виразність криком і завмиранням голосу. І спів Зарудіна видався Новикову напрочуд неприємним.

— Це що ж, власний твір? — спитав він із незвичним відчуттям злості й роздратування.

— Ні… Не заважайте! Сидіть тихо! — вередливо наказала Ліда.— Якщо музику не любите, то на місяць дивіться.

Зовсім круглий і ще червоний місяць, і справді, повільно й таємничо визирнув з-за чорних верхівок саду. Його легке невловиме світло ковзнуло по сходах, по Лідиній сукні й по її обличчю, усміхненому власним думкам. Тіні в саду загусли і стали чорними та глибокими, як у лісі.

Новиков зітхнув.

— Краще вже на вас,— ніяково сказав він і подумав: «Які банальності я здатен говорити!»

Ліда засміялась.

— Тьху, який дубовий комплімент!

— Я не вмію говорити компліментів,— похмуро відказав Новиков.

— Та замовкніть… слухайте ж! — роздратовано смикнула плечима Ліда.

Та ця любов нехай вас не хвилює,
Не хочу я печалить вас нічим.

Звуки рояля кришталевими сплесками відлунювали у вогкому саду. Місячне світло все яснішало, а тіні ставали все глибшими і чорнішими. Унизу,

по траві, тихо пройшов Санін, сів під липою, хотів закурити цигарку, та передумав і сидів без руху, ніби зачарований тишею вечора, яку не порушували, а якось доповнювали звуки рояля і молодого голосу в пристрасному співі.

— Лідіє Петрівно! — раптом випалив Новиков, ніби відразу стало очевидним, що не можна проґавити цю мить.

— Що? — машинально спитала Ліда, дивлячись у сад, на місяць і на чотири гілки, викарбувані на його круглому яскравому диску.

— Я вже давно чекаю… хочу поговорити…— нерівним голосом продовжував Новиков.

Санін повів головою і прислухався.

— Про що? — неуважно перепитала Ліда. Зарудін завершив, помовчав і заспівав інший романс. Він уважав, що має на рідкість гарний голос, і любив співати.

Новиков відчув, що вкривається червоними плямами, і що йому зле до запаморочення.

— Я, бачте… Лідіє Петрівно, хочете бути моєю… дружиною…— заплітаючись язиком і відчуваючи, що зовсім не так це говориться і не те відчувається в такі хвилини, і ще до того, як він заговорив, якось само собою стало зрозуміло, що — ні, і що зараз станеться щось ганебне, безглузде, нестерпно смішне.

Ліда машинально перепитала:

— Чиєю? — і раптом спалахнула, встала, хотіла щось сказати, але не сказала і збентежено відвернулась. Місяць дивився просто на неї.

— Я вас кохаю…— далі мимрив Новиков, відчуваючи, що місяць перестав світити, що в саду задушливо і все падає кудись у безнадійну жахливу прірву.— Я… говорити не вмію, але це дурниці і… я дуже вас люблю…

«До чого тут дуже… наче я про вершкове морозиво кажу…» — раптом подумав він і замовк.

Ліда нервово смикала листок, що опинився в неї в руках. Вона розгубилася, тому що це було зовсім несподівано, не потрібно і створювало сумну, непоправну ніяковість між нею і Новиковим, до якого вона здавна звикла, майже як до рідного, і якого трохи любила.

— Я не знаю, справді… Я зовсім не думала… Новиков відчув, як із тупим болем упало кудись униз його серце, зблід, підвівся і взяв кашкета.

— До побачення! — сказав він, сам не чуючи свого голосу. Губи в нього дивно кривились у дурну й недоречну тремтливу посмішку.

— Куди ж ви? До побачення! — розгублено відповіла Ліда, простягаючи руку й намагаючись безтурботно усміхатись.

Новиков швидко потис її руку і, не надягаючи кашкета, сягнистими кроками пішов просто по росяній траві в сад. Коли він зайшов у першу тінь, то раптом зупинився і з силою схопив себе за волосся.

— Боже мій, Боже… Чому я такий нещасний!.. Застрелитись… Усе це дрібниці, а застрелитись…— вихором і безладно пронеслось у нього в голові, і він відчув себе найнещаснішою людиною на світі, осоромленою та смішною.

Санін хотів був гукнути його, та передумав і усміхнувся. Йому було смішно, що Новиков смикає себе за волосся і ледве не плаче через те, що жінка, обличчя якої, плечі, груди і ноги подобались йому, не хоче віддатись.

І ще Саніну було приємно, що вродлива сестра не кохає Новикова.

Ліда кілька хвилин простояла без руху на тому самому місці, і Санін з гострою цікавістю стежив за її білим силуетом, що його невиразно висвітлював місяць. З жовтих дверей будинку, вже освітлених лампою, вийшов на балкон Зарудін, і Саніну виразно чулось обережне подзенькування його острог. У залі Танаров тихо і сумно грав давній вальс, і ніжні звуки розпливались колами.

Зарудін тихо підійшов до Ліди і м’яким спритним рухом обійняв її за талію. Саніну було видно, як два силуети злились в один, що дивно хитався в місячному тумані.

— Про що ви так замислились? — тихо шепнув Зарудін, торкаючи губами її маленьке свіже вухо і сяючи очима.

У Ліди солодко й жаско попливла голова. Як і завжди, коли вона обіймалась із Зарудіним, її охопило дивне відчуття: вона знала, що Зарудін безмежно нижчий від неї за розумом і розвитком, що вона ніколи не зможе підкоритись йому, але в той же час було приємно і лячно дозволяти ці дотики сильному, великому, вродливому чоловікові, ніби зазираючи в бездонну, таємничу прірву з зухвалою думкою: ану як візьму і кинусь… Захочу і кинусь!

— Побачать…— ледь чутно прошепотіла вона, не притискаючись і не віддаляючись, і ще більше дражнила і збуджувала його цією розкритою пасивністю.

— Одне слово,— ще притискаючись до неї й заливаючись гарячою збудженою кров’ю, продовжував Зарудін.— Прийдете?

Ліда тремтіла. Це питання він ставив їй уже не вперше, і завжди в ній щось починало знемагати й тремтіти і робило її слабкою й безвільною.

— Навіщо? — глухо спитала вона, дивлячись на місяць широко розплющеними, налитими вологою очима.

Зарудін не міг і не хотів відповісти правду, хоча, як усі чоловіки, що легко сходяться з жінками, в глибині душі був упевнений, що Ліда й сама хоче, все знає, але боїться.

— Навіщо… Та подивитися на вас вільно, перекинутись словом. Адже це мука… ви мене мучите… Лідіє, прийдете? — пристрасно притискаючи до своїх тремтячих ніг її опукле, пружне і тепле стегно, повторив він.

І від дотику їхніх ніг, палючого, як розпечене залізо, ще густіше здійнявся навколо теплий, задушливий, як сон, туман. Усе гнучке, ніжне і струнке Лідине тіло завмирало, вигиналось і тяглося до нього. Їй було до болю добре і страшно. Навколо все дивно й незрозуміло змінилося: місяць був не місяць і дивився близько-близько, через раму тераси, неначе висів над найяскравіше освітленою галявиною; сад — не той, який вона знала, а якийсь інакший, темний і таємничий,— присунувся і став навколо. У голові паморочилось повільно і млосно. Вигинаючись із дивною лінню, вона звільнилася в нього з рук і пересохлими, запаленими губами насилу прошепотіла:

— Гаразд…

І, похитуючись, через силу пішла в дім, відчуваючи, як щось страшне, неминуче й принадне тягне її в безодню.

«Це дурниці… це не те… я лише жартую… Просто мені цікаво, кумедно…» — намагалась вона переконати себе, стоячи в кімнаті перед темним дзеркалом і бачачи тільки свій чорний силует на відображених у ньому освітлених дверях у їдальню. Вона повільно підняла обидві руки до голови, заломила їх і пристрасно потягнулась, стежачи за рухами своєї гнучкої тонкої талії та широких опуклих стегон.

Зарудін, лишившись сам, теж потягнувся, пристрасно замружившись, і, вищиривши зуби під світлими вусами, повів плечима. Він був звично щасливий і відчував, що попереду чекає ще більше щастя і насолоди. Ліда в мить, коли вона віддасться йому, бачилась так пекуче і надзвичайно пристрасно, що він відчував фізичний біль від стримуваної пристрасті.

Спершу, коли він почав до неї залицятись, і навіть тоді, коли вона вже дозволила йому обійняти й поцілувати себе, Зарудін усе-таки її побоювався. У її потемнілих очах було щось незнайоме й незрозуміле — ніби, дозволяючи пестити себе, вона потай його зневажала. Вона здавалася йому такою гордою, що, обнімаючи її, він завмирав, ніби чекав на ляпаса, й остерігався навіть думати про те, щоб по-справжньому нею оволодіти. Часом йому здавалося, ніби вона ним грається, та після сьогоднішньої обіцянки, яку вона дала таким знайомим Зарудіну задимленим, уривчастим і безвільним голосом, він несподівано відчув свою силу і близькість мети і зрозумів, що все буде так, як хоче він.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

45

У задусі та тісняві задихалися вагонні ліхтарі, серед хитких тіней і плям приглушеного світла вовтузилися пом’яті, розшарпані люди.

Санін сів поруч із трьома мужиками. До його появи вони про щось говорили, і тепер один, якого важко було розрізнити в темряві, сказав:

— То, кажеш, погано?

— Де вже гірше,— високим надтріснутим голосом озвався старий патлатий мужик, який сидів поруч із Саніним.— Вони свою лінію гнуть, задля нас не пропадатимуть. Казати можна будь-що, а коли до шкури дійде, хто сильніший, той і вип’є кров!

— А ви чого чекаєте? — запитав Санін, відразу здогадавшись, про що ця тяжка і нудна розмова.

Старий обернувся до нього і розвів руками.

— А що робити?

Санін устав і пересів на інше місце. Він знав цих людей, що живуть, як худоба, і чомусь досі не знищили ні себе, ні інших, а й далі по-скотячому животіють із сумною надією на якесь диво, якого їм не діждатися. В очікуванні такого дива померли вже мільярди до них подібних.

Ніч собі минала. Усі спали, і лише навпроти Саніна міщанин у чуйці люто сварився з дружиною, яка боязко відмовчувалась і тільки судомно поводила переляканими очима.

— Зажди, постривай, я тобі, стерво, покажу! — шипів, як придушена гадюка, міщанин.

Санін уже задрімав, коли жінка, болісно скрикнувши, розбудила його. Міщанин спритно відсмикував руку, але Санін устиг побачити, як він з усієї сили вщипнув жінку за груди, завдавши їй гострого болю.

— Яка ж ти, брате, скотина! — сердито зронив Санін.

Міщанин налякано мовчав, сторопіло дивлячись на нього крихітними злими очицями, і ніби вишкірявся.

Санін з відразою поглянув на нього і пішов на ґанок. Проходячи по вагону, він бачив безліч людей, які ніби злиплися між собою. Уже світало, і у вікно вагона падало бліде синювате світло. Обличчя у більшості здавалися мертвими, якісь тіні блукали по них, надаючи безсилого і страдницького виразу. На ґанку Санін на повні груди вдихнув свіже вранішнє повітря.

«Бридка річ — людина!» — не подумав, а відчув він, і йому захотілося просто зараз хоч на якийсь час віддалитися від усіх цих людей, від потяга, від затхлого повітря, від диму і гуркоту.

Світанок уже виразно займався на обрії. Ніч утікала назад, у синю пітьму, яка ще стояла в степу.

Недовго думаючи, Санін ступив на підніжок і, махнувши рукою на напівпорожню валізу, зіскочив на насип.

Із гуркотом і свистом пролетів повз нього потяг, земля вислизнула з-під ніг, і Санін упав на мокрий пісок. Червоний гальмівний ліхтар був уже далеко, коли він сміючись підвівся.

— І то добре! — голосно сказав він і з насолодою вільно й гучно закричав: — Еге-ге-гей!!!

Навколо було широко і просторо. Степ, іще зеленіючи, розстилався навсібіч нескінченним рівним полем і тонув у вранішніх туманах.

Санін дихав легко і веселими очима дивився в нескінченну даль, широко і сильно крокуючи все далі й далі, до світлого і радісного сяйва зорі.

І коли степ, прокинувшись, спалахнув, убрався неосяжним склепінням неба і попереду, виблискуючи, зійшло осяйне сонце, стало здаватися, що Санін іде просто йому назустріч.

1 Усі цитати з Біблії, крім окремо вказаних, у перекладі І. Огієнка. Повернутися

2 Цитата за перекладом І. Муратова. Повернутися

3 Муха, Альфонс (1860–1939) — чесько-моравський живописець, театральний художник, ілюстратор, ювелірний дизайнер і плакатист, один із найвідоміших представників стилю ар нуво. Повернутися

4 Азартна карткова гра, поширена на початку 20 століття, до заборони гральних домів. Назвою вона завдячує місту Макао, колишній португальській колонії в Китаї, найбільшому центру грального бізнесу на Сході. Повернутися

5 Ні, навпаки (фр.). Повернутися

6 Цитата за перекладом І. Хоменка. Повернутися

7 Цитата за перекладом І. Хоменка. Повернутися

8 Цитата за перекладом М. Терещенка. Повернутися