На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Ніколас Дімітров

ДИЛЕР РЕАЛЬНОСТІ

Роман

Видавництво «Фабула»

2020

© Н. Дімітров, текст, 2019

© М. Кравцов, М. Зволінська, іл., 2019

© О. Кожушко, пер. укр., 2020

© «Фабула», макет, 2020

© Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-6808-1 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина даної книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Дімітров Ніколас

Д44 Дилер реальності. Роман / пер. укр. О. Кожушко. — Харків : Вид-во «Ранок» : Фабула, 2020. — 432 с.

ISBN 978-617-09-6078-8

Що, як вам запропонують досконалий цифровий наркотик?

У недалекому майбутньому не залишилося заборон. Споживання досягло межі, мораль вийшла з моди, релігії перетворилися на фастфуд. Людство загрузло в розвагах, розпусті й наркотиках. А в еліти з’явився новий вид розваг — Персональні Реальності, в яких можна втілити будь-яку найганебнішу і найзлочиннішу фантазію.

Новий технокульт, творіння таємничої медіакорпорації, обіцяє кожному нескінченні задоволення та вічне життя в синтезованій персональній реальності. Корпоративний шпигун Золтан Варго отримує завдання проникнути в надра корпорації, що створює ці реальності, щоб з’ясувати суть зловісного проєкту, але сам виявляється втягнутим у диявольську гру. Порнографічний експеримент над мільйонами людей і запуск першої цифрової релігії у світі руйнують усі його плани, і Золтан відкриває для себе одну приголомшливу істину...

УДК 82-312.9

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Присвячується моїй коханій Марині

Особлива подяка за блискучу співпрацю:
Антону Фридлянду, Володимиру Нагорному, Тамріко Шолі, Валерію Степанову-Мамонтову, Катерині Григоровій & Альоні Лазуткіній

— Я хочу трахнути Каролiну Шиллер — бажано просто на подіумі.

Клієнт замовк, неначе сам здивувався своїй забаганці. Однак тих, хто був присутній на зустрічі, нічого не збентежило. Один із них, років близько п’ятдесяти, який був одягнений у гаптований по рукаву костюм платинового кольору, зі строкатою краваткою та діамантовою брошкою, лише схвально кивнув, провівши рукою по своїй цапиній борідці. Другий, молодий і жвавий асистент в окулярах у дерев’яній оправі, забігав пальцями по планшету.

— Прийнято,— сказав той, хто був старшим.

Клієнт нервово засовався на шкіряному дивані і ще раз оглянув кабінет, розташований на верхньому поверсі хмарочоса «Транс-Реаліті». Розмова відбувалася в розкішній залі для зустрічей із VIP-клієнтами — величезні картини ню, дизайнерські меблі у стилі мінімалізм, панорамні вікна й окремий ліфт викликали довіру. Але йому й самому не вірилося в те, що вони тут обговорювали.

— Ви справді можете це влаштувати?

— Безумовно.

— Але як? Це стерво вважає себе суперзіркою... Вона мене й бачити не хоче! Я вже перепробував різні підкати! Це стало для мене справою принципу.

— Якщо це неможливо в тій реальності, що існує, ми сконструюємо для вас нову,— озвався молодий.— Саме на цьому спеціалізується наша корпорація.

— І скільки це коштуватиме?

— Недешево. Однак не думаю, що це питання має вас турбувати. Проте є один нюанс...

— Який іще нюанс?

— Ви висловили бажання «зануритися» в елітну модель. Без проблем. Але для цього нам доведеться зануритися у ваш мозок.

ЧАСТИНА ПЕРША

Величезне примiщення — я бачу його неначе в розрізі. Незважаючи на те що я тут уперше, точно знаю, де перебуваю. Це Інтерклозет.

Простора зала з високою стелею заповнена рядами унітазів, які розчиняються в темряві. Звивисті труби, що міцно чіпляються за них, тягнуться вниз, до підземної клоаки, розміри якої набагато перевершують верхнє приміщення. Тут уже багато людей, і постійно прибувають нові відвідувачі — здається, зала ось-ось лусне. Люди мовчки підходять до унітазів, але замість того, щоб сідати на них, прикладають до них обличчя. В оцю фаянсову лійку вони спускають свої потаємні думки, приховані бажання, марні сподівання.

Усі ці розумові відходи, перемішуючись, бурхливими потоками спрямовуються вниз, де утворюють токсичне озеро, яке з шипінням роз’їдає стіни величезного резервуара. Потоки, які струменять згори, починають бити сильніше, і хвилі, які відбиваються від лунких стін, накривають мене з головою. Стає зрозуміло, що резервуар ось-ось заповниться по самі вінця, і безколірна рідина хлине з унітазів, неначе з музичного фонтана. Та замість музики звучатимуть вигуки жаху відвідувачів Інтерклозету, і ніхто не почує серед них мого крику. Я залишусь унизу, розчавлений і позбавлений повітря.

Мені стає моторошно — я хочу втекти — шукаю виходу — нечутно кричу. І неначе у відповідь на це лунає лопотіння крил. Просто перед моїм обличчям пролітає величезний чорний ворон.

Я прокидаюся. Це один із непояснювано реалістичних снів, які постійно мучать мене. Антидепресанти й снодійне не допомагають, і мені доводиться лише змиритися з тим, що діється.

Іду на кухню, великими ковтками п’ю воду з-під крана. Потім довго стою біля вікна, вдивляючись у нічний Сінгапур. За інерцією намагаюсь пригадати всі деталі цього сну, сам не знаю навіщо. Коли морок минає, машинально зазираю до монітора на кухонному столі. У чаті — повідомлення від мого роботодавця Харона. «Новий великий проєкт. Об 11:00 на станції». Ну нарешті, робота! Адже я повністю вигрошився. Можливо, тому й бачу ці безглузді сни.

Життя фрілансера — як американські гірки: сьогодні ти стоїш на балконі люксової квартири з видом на ботанічний сад, цмулиш дорогий коньяк і чекаєш на доставку з ресторану. А завтра — давишся локшиною в дешевій забігайлівці, скидаючи зі смартфону повідомлення про заборгованості. Думка про те, що після отримання авансу я зможу повернутися до першого варіанта, діє на мене заспокійливо. Я звик до невеличкого штучного світу своєї квартири, стіни якої оберігають мене від гамору й метушні цього міста. Тут би я й залишався місяцями, читаючи й малюючи свої сни на величезних полотнах. Та ба, безтурботне життя у двокімнатній студії під самим дахом елітного хмарочоса коштує недешево.

Дивлюся на годинник у кутку екрана — за три хвилини третя. Знов заснути я точно не зможу. З-за стіни долинає приглушене виття мого сусіда-наркомана. Можливо, саме ці крики стали причиною мого пробудження, а не задушливе марення, з якого я щойно виринув. Іще двадцять років тому сусідові загрожувала б смертна кара. Іноді мені хочеться вбити його, іноді мені до сліз його шкода. Ці крики як нагадування: ти можеш купити апартаменти в будинку з величезною оглядовою терасою і приємним запахом у ліфті, однак Новий Сінгапур і тут тебе дістане. Ультраконсервативне місто геть змінилося: за стіною все одно виявиться сумнівний тип, який видає нерозбірливі звуки ночами. Або з сусіднього балкона гримітиме оглушливий рейв упереміш із вищанням угашеної молоді. «У будь-якій діжці меду завжди знайдеться ложка лайна. Головне знати, де саме вона плаває»,— згадую я улюблену приказку Харона.

Стукаю в стіну, і крики замовкають — трансформуються в нерозбірливе бурмотіння, котре майже повністю гасить звукоізоляція. Відпочинь, приятелю. І наступного разу пошукай кращого дилера.

Човгаю в бік ванної. Моя квартира схожа на мене. Однотонні стіни, жодних картин, жодних інтер’єрних примочок, жодних милих дрібничок, жодних логотипів. Нуль індивідуальності. Щоб так знеособити своє житло, треба добре попрацювати. Це не мінімалізм, навіть не аскетизм, а повна відсутність обличчя. «Не маючи обличчя, не втратиш його»,— наставляв мене Харон колись давно, ще навчаючи ремесла. Я добре затямив це правило. Я ніколи й не мав власної особистості, постійно ховаючись за вигаданими.

Стаю під душ, потім одягаюсь і виходжу з дому, вирішивши не повертатися сюди до самої зустрічі. Середина жовтня — дощ і не думає вщухати. Ось і зараз — чи то вологе марево, чи то мжичка в повітрі. Сорочка одразу ж прилипає до спини, і, сівши в машину, я кваплюсь увімкнути кондиціонер. Радіо прокидається автоматично, та я гидливо вимикаю його. Жодного шуму, крім природних звуків ночі: щебетання пташок, які дивом вижили в цьому місті, скрекіт цикад, далеке завивання сирен, ледь чутний стукіт коліс потяга, що мчить із нізвідки в нікуди.

Як я вб’ю цю ніч — точніше, її решту,— мені поки що невідомо. Ніч із неділі на понеділок — тож нічні клуби зачинені, й у цілодобових барах також панує порожнеча. Це правило діє навіть у Сінгапурі, який, як усі гадають, ніколи не спить. Сам того не помічаючи, я розганяю машину до двохсот кілометрів за годину. Колись від такого зухвалого перевищення швидкості в автівці оглушливо завила б сирена. Сьогодні ж я безкарно мчу естакадою повз вервечки чорних вікон, які зрідка підсвічує чиєсь безсоння. Нічне місто миготить клоччям марева, яке переривається спалахами стробоскопа,— це яскраво підсвічена реклама, звернена ні до кого. З’їжджаю з естакади й ледь не врізаюся в яскраво-помаранчеву спортивну машину, що несподівано вискочила на перехрестя. Вищать гальма, оглушливо скрегочуть колеса, помаранчеве авто крутиться на місці, і я, пролітаючи повз, устигаю розгледіти спотворені жахом обличчя людей у машині. Хлопець і дівчина, зовсім юні, майже підлітки. Лише за кілька хвилин і десяток кварталів я розумію, що ледь не занапастив їх і мало не загинув сам. І, ясно усвідомивши це, нічого не відчуваю. Смерть ніколи не лякала мене. Цю якість я приховував навіть від батьків, не бажаючи видаватися фріком. Про неї знав лише Харон. Чи не тому він і обрав мене з-поміж інших?

За кілька хвилин я опиняюся на краю п’ятого дистрикту, колишнього району Ґейланґ, де повії терпляче чекають зустрічі з нічними блукачами на кшталт мене. Для дозвілля я надаю перевагу компанії саме таких жінок, які не лізуть у душу й не вимагають уваги. Перша ж кобіта цілком відповідає моєму сексотипу: худорлява, з дитячими рисами обличчя — на вигляд не більше двадцяти.

Пізнього ранку я прокидаюся в дешевому готелі з видом на промзону. Дівчина ще спить, підтягнувши кутасті коліна до грудей, зворушлива й безпомічна. Помилувавшись трохи її ямками на щоках і переконавшись, що вона не обчистила за ніч мої кишені, я залишаю нічліжку, щоб вирушити на зустріч із Хароном. Дорогою вирішую зайти до автоцеркви.

Не те щоб я був дуже побожним. Мені просто подобаються церковні відчуття — задушливе повітря й наркотичний аромат ладану змушують мій мозок працювати швидше. Мабуть, тому, що в ці моменти я чітко усвідомлюю одвічну безглуздість буття. Це відчуття, що є таким близьким мені й таким далеким від метушні мегаполіса, допомагає сховати мою вразливість під маскою іронії.

У тьмяно освітленому холі універсальної автоцеркви, яку вписано в квартал між стрипбаром і магазином ґаджетів, у цей час нікого немає. Я заходжу до однієї з кабінок-капсул, двері за мною зачиняються, й темні стіни-екрани оточують мене зусібіч. На моніторі переді мною з’являється текст.

БУДЬ ЛАСКА, ОБЕРІТЬ РЕЛІГІЮ

Випадає меню. Переглянувши його, тицяю пальцем у «поміркований католицизм».

ПЛАТНИЙ ЧИ БЕЗКОШТОВНИЙ РЕЖИМ

Гаразд, розщедрюся сьогодні, щоб не дивитися нескінченну рекламу перед сповіддю. До того ж, Харон скоро має поповнити мій рахунок. Я прикладаю телефон до зчитувача, підтверджую суму й замовляю пакет «Богоугодний», до якого входять куріння фіміаму, запалювання свічки, піснеспіви в записі і, звісно, інтерактивна сповідь. Після цього на екранах навколо мене виникає католицький храм із десятками свічок, які запалено на амвоні,— кабінку заповнює мій улюблений запах ладану. Із динаміків, умонтованих у стелю кабіни, долинають голоси юних хористів. Переді мною зависає текст, що закликає опуститися на коліна, а з підлоги виїжджає спеціальний ослінчик.

— В ім’я Отця і Сина і Святого Духа. Амінь! — промовляю я, щоб запустити процес сповіді. Аватарка, що з’явилася перед моїми очима, зображує смаглявого єпископа в масивних окулярах. Скидаю її вбік — дратує.

— Господь нехай пребуде в серці твоєму...— чується з динаміків голос з індійським акцентом.— Коли ти сповідався востаннє?

— Тиждень тому, святий отче. І відтоді я встиг згрішити.

— Які ж твої гріхи, сину мій?

Так, треба увійти в роль людини, що покаялася, а інакше навіщо ж увесь цей спектакль.

— Я брехав, крав, матюкався, богохульствував, займався онанізмом, уживав наркотики і трахав повій,— імпровізую я.— Начебто все, та, можливо, я про щось забув.

— Тяжкими є гріхи твої, сину мій,— промовляє байдужий голос.— Але я відпускаю їх в ім’я Отця, Сина і Святого Духа.

— Ба, ось іще що. У Бога я також не вірю.— Майбутня зустріч із Хароном налаштувала мене на пустотливий лад.

— Бог прощає тобі й це,— смиренно відповідає священник.

— От і пречудово. Як там погода в Бангалорі?

— Я з Калькутти, сину мій. Дуже спекотно — майже сорок градусів.

— Гарного вам дня, святий отче.

— Іди з миром.

Вийшовши з автоцеркви, я відчуваю, що на душі полегшало — ось вона, сила сповіді! Треба поквапитися, щоб не запізнитися на зустріч із Хароном.

«Харон», звiсно, не його справжн iм'я — колись я жартома прозвав так свого роботодавця за його любов до грошей. Він брав би їх і з мертвих дорогою до вічності, якби в нього була така можливість. Старого, схоже, це прізвисько цілком улаштовувало. Своє справжнє ім’я він оприлюднювати не любив: його пристрасть до конспірації іноді нагадувала параною. Моє ім’я він теж трансформував, скоротивши до однієї літери. «Зет» — так називав він мене зазвичай, і лише в особливих випадках використовував повну форму: Золтан.

Станція, де ми завжди зустрічаємося, є частиною метрополітену. Я опиняюся на місці трохи раніше від призначеного часу. Людей тут зовсім небагато, не більше десятка: ранковий натовп години пік уже схлинув, а обідній увіллється сюди ще нескоро. Чекаючи на Харона, розважаюся тим, що намагаюся вирахувати його охоронця серед людей, присутніх на станції. Зазвичай він з’являється трохи раніше, щоб оцінити обстановку. Щоразу це нова людина, та в усіх них, звісно, є дещо спільне. Хто ж це може бути? Той дядько з журналом кросвордів, що підпирає колону? Чи здоровань із бичачою шиєю, що втупився у свій мобільний, стоячи на самому краю платформи? А може, чувак із дредами й тату, що вкриває половину обличчя, який присів на сусідню лаву? Такого хлопа складно прийняти за охоронця, і я майже впевнений, що саме він працює на Харона,— той любить оточувати себе незугарними на вигляд людьми, вважаючи їх непомітними.

Щоб якось скоротити очікування, кладу на коліно блокнот і починаю малювати портрет волоцюги з дредами, намагаючись точно перенести на папір його примхливе татуювання. Помітивши, що я на нього позираю, він кидає на мене виразний погляд, у якому підозру змішано з подивом. Але мені байдуже, я надто захоплений малюнком. Завершую портрет саме в той момент, коли Харон з’являється на станції.

Кожен, хто його не знає, побачить у ньому лише стариганя-азіата, який скидається на безхатька. Довгі сиві патли, зібрані на потилиці гумкою, якою перев’язують пачки грошей, недоглянута борода, розтягнутий светр, непевного кольору джинси і зчовгані черевики. Ніхто б і не запідозрив у ньому крутого підпільного ділка, голову цілої мережі вуличних банд і шахрайських угруповань, що примудрялися промишляти на вулицях Сінгапура навіть за часів найсуворіших обмежень. Цього майстра мімікрії видає лише погляд, миттєвий і чіпкий. А ще цілковита відсутність міміки, неначе його обличчя відлили з воску.

Швидким рухом очей він сканує пустельну станцію, помічає мене. Не подавши знаку, спочатку проходить повз, потім повертається й сідає поруч. Попервах подібні прийоми конспірації мене розважали. Однак із часом я зрозумів, що все це робиться недарма.

Так само, як і завжди, коли ми зустрічаємося, одразу переходимо до справи. Розмови про погоду й інші балачки лише марнують дорогоцінний час. Харон-бо не любить перебувати на людях надто довго.

— Цього разу в мене для тебе дещо особливе, Зете. Чи знайома тобі корпорація «Транс-Реаліті»?

Заперечно хитаю головою. Назву нібито десь чув, але нічого конкретного в пам’яті не спливає.

— У них головний офіс тут, у Сінгапурі,— підказує Харон.

Це мені нічого не дає. Після того як невелика країна перетворилася на суцільну вільну економічну зону і стала світовим центром операцій із криптовалютами, сотні, якщо не тисячі транснаціональних контор перенесли свої головні офіси сюди. Старий зрозумів, що доведеться почати з екскурсу в історію, і вмостився зручніше.

— Раніше корпорація мала назву «Глобал Медіа Груп» і розробляла медійні проєкти. Інформаційні агентства, новинні канали, розважальний контент і таке інше. Кілька років тому компанія пережила реструктуризацію. Майже всі медіаплатформи, що входили до холдингу, було розпродано, тисячі працівників звільнено. Із трьох десятків попередніх акціонерів залишилося кілька найбільших. Решту було поглинено, доведено до банкрутства чи позбавлено їхньої частки акцій іншими методами. Потім — зміна назви, новий штат фахівців з усього світу. І — нові придбання. «Транс-Реаліті» поглинула кілька великих дослідницьких компаній. Ці угоди не афішувалися, та цілком приховати їх теж не вдалося. Фармацевтика, генетика, штучний інтелект — ось лише частина списку їхніх інтересів. Крім того, нещодавно корпорація стала власницею мережі автоцерков.

— Саме сьогодні був в одній із них.

— Ти ж безвірник.

— Щоб отримувати користь від церкви, вірити не обов’язково.

— Гаразд, діло твоє. Повернімося до корпорації. Її засновником і президентом є медіамагнат Саул Ґааді. Про нього я знаю небагато, і взагалі, особа він досить загадкова. Здається, звідкілясь із Близького Сходу, та останні роки мешкає в Сінгапурі. Пошукай інформацію про нього — треба краще розуміти, з ким ми зв’язуємося. Усе, що наразі мені відомо,— Ґааді надзвичайно впливовий і казково багатий. Не сказати, що він провадить публічний спосіб життя і часто спілкується з журналістами, тому підібратися до нього доволі складно.

Харон, швидко стрельнувши очима навсібіч, знижує тон.

— Тепер найважливіше, Зете. «Транс-Реаліті» готує новий проєкт, подейкують — революційний. Нікому за межами корпорації не відомо, про що саме йдеться. Як ти розумієш, багато великих гравців на ринку хотіли б про це дізнатися.

— Як таке можливе? — здивувався я.— Величезна компанія, глобальний проєкт,— і жодного витоку?

— Витоки, звісно, були. Та вони надто скидаються на дезінформацію, щоб їм довіряти. І тут ми підбираємося до суті нашої зустрічі. До мене дійшли чутки, що корпорації потрібний піар-фахівець. Це наш шанс, Зете, й ти не повинен його згаяти.

— Тобі немає про що турбуватися, босе,— заспокоюю його.— Адже ти знаєш: я природжений піарник.

Слідом за цим ми обговорили фінансові умови, й вони виявилися більш ніж привабливими. Скажімо так, сума, запропонована Хароном, у кілька разів перевершувала всі мої попередні гонорари. Та замість того щоб радіти, я скорчив невдоволену пику.

— Що, справа настільки ризикована?

— Цього разу тобі треба бути особливо обережним,— замислено відповідає він.— Твоя звичка ходити по краю може колись тебе зрадити.

Ходити по краю — не проблема, якщо не боїшся падіння з висоти, подумав я, згадавши нічний епізод із машиною. Однак тут варто дослухатися. Якщо вже сам Харон радить мені поберегти себе, то немає сумнівів — він відряджає мене в самісіньке пекло.

— Скільки я маю там пропрацювати? — уточнюю я.

— Місяців зо два-три як мінімум. Гадаю, цього часу тобі стане, щоб усе вивідати.

— А якщо вони випустять продукт раніше?

— Навряд чи це станеться раніше, ніж за пів року.

— Коли співбесіда?

— У п’ятницю. Твоє резюме їм уже надіслали.

— Можливо, варто було дочекатися, поки я дам згоду?

Гмукнувши у відповідь, він простягає мені «моє» резюме, я швидко його переглядаю. Послужний список так само вражає, як і перелік переваг шукача на посаду.

— Я вже надіслав це до відділу кадрів, на тебе чекають.

— «Попередні роботодавці» це підтвердять? — уточнюю я, повернувши йому аркушик, який він машинально рве на дрібне шмаття.

— Звісно. Ми все передбачили, не переймайся.

Завжди, коли Харон говорить «ми», він явно має на увазі не себе й мене, а когось іще. Знаючи його стільки років, я багато дав би, щоб дізнатися, хто саме приховується за цим «ми».

— Послухай-но, Зете, постався до цього завдання з усією серйозністю. У нас немає запасних варіантів. Якщо ти провалиш цей проєкт, ми втратимо великого клієнта. Не хочу лякати тебе, але в цьому разі наша з тобою співпраця також може припинитися.

— Упораюсь,— недбало кидаю я, подумки зазначивши, що таких умов старий мені ще не ставив.

— Дій непомітно. У цій корпорації все прослуховують і продивляються, і нічого не роблять даремно. Було б непогано, якби до нашої наступної зустрічі ти зібрав якомога більше інформації.

Кивнувши мені на прощання, мій роботодавець підводиться з лави, щоб зникнути у вагоні потягу, що саме підійшов. Чувак із дредами, котрого я запримітив перед зустріччю, заходить до вагона слідом за ним. Грюкнувши дверима, потяг мчить у жерло тунелю, і я залишаюся сам на пустельній станції, освітленій холодним хірургічним світлом.

Прокручуючи в голові план дій, підходжу до протилежної платформи, куди вже прибуває мій потяг. Скляні стіни, які раніше відділяли шляхи від зали очікування, прибрали ще під час тотальної лібералізації. Разом із ними зникли й водії потягів, яких замінили автоматикою. Повна криптоанархія! Повна свобода! Як завжди, я стою надто близько до краю, і потяг пролітає за кілька міліметрів від кінчика мого носа. Мені вдається відчути не лише повітряну хвилю, але й запах утомленого брудного металу. До чого ж це страшно — не мати страху смерті...

Тут, мабуть, слiд розповiсти, як Харон з’явився в моєму житті й чому співробітництво з ним є таким важливим для мене. Ми познайомилися двадцять чотири роки тому, коли мені було лише вісім. Усе, що я пам’ятаю до цього,— сумовитий католицький сиротинець для покинутих немовлят при церкві Святого Йосипа. Не знаю, чому я опинився саме в ньому,— мабуть, моя біологічна матір була католичкою. Або просто вирішила, що для немовляти напівєвропейської зовнішності це найкраще місце. А ще я виразно пам’ятаю мої постійні мрії з нього втекти.

Одного разу в мене це вийшло, і працівники сиротинця знайшли мене тільки з допомогою поліції в ботанічному саду. За словами Харона, який був тоді одним із поліціянтів, вигляд у мене був мало не просвітлений, так я насолоджувався не відомим мені раніше світом за стінами своєї «дитячої в’язниці». Він згадував восьмирічного хлопчика, який сидів біля ставка у стані дивного заціпеніння. Мене забрали, нагодували, обігріли й повернули до суворих черниць.

Відтоді мої спроби втекти повторювалися ледь не щомісяця, аж поки сиротинець не дав мені спокою. Я почав жити на вулицях району Ґейланґ, пробавляючись дрібними крадіжками й випадковими підробітками. Там я навчився, крім англійської, і решти мов космополітичного міста: малайської, путунхуа, тамільської, почав розуміти навіть кілька більш рідкісних говірок. А Харон, котрий на той час уже працював в управлінні поліції району (а потім і очолив його), узяв мене під свою опіку. Спочатку відмазував від неприємностей, потім почав давати власні доручення, не завжди легальні.

Я був щасливий — метушливий світ вулиць, що постійно змінювався, надавав мені руху, якого так бракувало в сиротинці. Я працював у Харона кур’єром, іноді вів для нього стеження. Кілька разів він улаштував мене рознощиком або підмайстром до місцевих бізнесів, у яких був так чи так зацікавлений. Гарненький, поступливий на вигляд підліток не викликав підозр у найпроникливіших наймачів. Тому в мене виходило виконувати завдання, з якими б жоден дорослий не впорався. Харон дуже цінував мене за це й виокремлював серед решти малолітніх злодюжок і жебраків, яких у нього була зібрана ціла банда.

За словами Харона, тоді він і відкрив у мені здатність перевтілюватися і зливатися з оточенням, водночас зберігаючи здатність відсторонено спостерігати і збирати інформацію. Я був ідеальним посередником між злочинним світом Сінгапура, майстерно прихованим від сотень вуличних відеокамер, і його цивілізованим фасадом.

Одного разу я втратив обережність і був упійманий власником судноплавної компанії, коли фотографував уміст його сейфа. Я дивом уник долі бути підвішеним на гак і випатраним і два тижні переховувався на конспіративній квартирі у Харона. Тоді я не знав, що за мою голову було призначено велику суму й усім містом нишпорили «мисливці», які бажали заробити на упійманні малолітнього шпигуна.

Харон тим часом розробив план, як надійніше сховати мене від помсти судновласника. Невдовзі мені влаштували побачення з прийомними батьками — американцями. Ті одразу закохалися в «гарнюню-сироту, в котрого зникли батьки», як описав мене Харон. Набагато пізніше я бачив своє фото у справі про всиновлення: скромно одягнений хлопчик із темно-русявим кучерявим волоссям, білою шкірою, чітко окресленими губами та вилицями, прямим носиком і трохи східним розрізом очей. Симпатяга, навіть красунчик.

Так я отримав прийомних батька й матір, а за кілька днів покинув місто на багато років, переїхавши з ними до США, де провів юність. Жив звичайним життям мільйонів молодих американців, здобув освіту. Однак я завжди знав, що колись усе одно повернуся до міста мого дитинства. Як, власне, й розпорядилася доля.

Досi не можу зрозумiти, чи випадково ми зустрілися з Хароном знову. Це сталося п’ять років тому, після мого повернення до Сінгапура. На той час я вже був власником збанкрутілого рекламного агентства і продюсером декількох медійних проєктів, настільки ж амбіційних, настільки й неуспішних. Грошей, які я отримував від цієї діяльності, ледь вистачало на те, щоб частинами сплачувати накопичені борги. А місцем проживання мені слугувала квартирка, яку винаймав, завбільшки з короб вантажівки. І без того неідеальну картинку доповнював ліс заводських труб за вікном, від самого вигляду яких дерло в горлі.

На той час я почувався абсолютно нещасливим. Мене обтяжувала думка, що коли я нічого у своєму житті не зміню, то мені доведеться повернутися назад до Америки. При цьому я розумів, що це було б лише втечею від реальності в подобу католицького сиротинця мого дитинства. У нудну, прісну тюрягу.

Відправивши свої ілюзії разом з амбіціями на смітник, я заходився шукати цікавої роботи. Чіплявся до всіх своїх друзів і знайомих, спамив у соцмережах й огинався на профільних тусовках серед рекламістів, журналістів і телевізійників. Місто дуже змінилося до того часу. За часів мого дитинства всім новоприбулим туристам уже в літаку повідомляли, що за наркотики тут загрожує смертна кара. Тепер же в тусовці панували справжні веселощі: одні нюхали, другі упивалися, треті — і те, й інше. І мені доводилося відповідати, щоб влитися в це товариство. Те, що я сам у якийсь спосіб не стирчався у цей період свого життя, вже саме по собі було досягненням.

На одній із таких вечірок я й зустрів Харона, біля стійки бару, на церемонії нагородження діячів реклами, куди я проник за підробним бейджем. Я ледь його впізнав. Підтягнутий кремезний коп із важким поглядом залишився в минулому. Тепер антураж зобов’язував Харона косити під богемного алкоголіка: пожмаканий смокінг, шийна хустка, окуляри з димчастими скельцями, масивна каблучка на пальці і сива борода, над якою нависала загасла сигара. Я був такий радий його бачити, що мало не накинувся з обіймами.

За ці кілька років у Сінгапурі я намагався з ним зв’язатися, але не міг знайти й сліду. Аж тут — умучить віскі з льодом, наче й не він. Але Харон зупинив мене суворим поглядом, як тільки він умів. Нібито ми розпрощалися минулого тижня, буденно запитав, де я працюю. Я зізнався, що перебуваю в пошуку.

— Моя знайома шукає асистента,— повідомив він і простягнув свою візитівку.— Набери мене завтра, я влаштую зустріч.

Усе сталося так природно, що я, здається, навіть не спромігся йому подякувати. Потім виявилося, що йшлося не про його знайому, а про знайому його знайомої. І в результаті я отримав роботу — необтяжливу й добре оплачувану.

Пропрацювавши три місяці асистентом хазяйки рекламного агентства, я встиг обрости купою знайомств і орендувати студію в самому центрі, неподалік від офісу. І ось, щойно мені здалося, що моє життя вилетіло на швидкісну трасу, на горизонті знову з’явився Харон. Він попросив мене про «невелику послугу». Усе, що від мене вимагалося,— скопіювати клієнтську базу з комп’ютера моєї леді-боса, за що пропонувався гонорар розміром із трирічну заробітну плату. Харон завжди називав речі своїми іменами, уникаючи метафор. Щоправда, визначення «промислове шпигунство» він уважав за краще замінювати більш обтічним формулюванням «наші проєкти».

Недовго думаючи я погодився. Схоже, саме в подібних заняттях полягало моє покликання. Я виконав завдання Харона, подбавши про те, щоб можливе розслідування пішло хибним слідом, і звільнився з агентства. Кілька місяців помандрував Латинською Америкою — Аргентина, Бразилія, Перу. А коли повернувся, на мене вже чекало чергове замовлення від мого роботодавця. Наша взаємодія відновилася, як за старих добрих часів. За кілька років я встиг попрацювати в двох медіахолдингах, на кіностудії, в одному інформаційному агентстві і в трьох рекламних — не враховуючи дрібних проєктів, які не потребували улаштування до компаній.

Входження в довіру, викрадення даних, збирання компромату, запис конфіденційних перемовин і таке інше. Липові резюме, підроблені рекомендації, ретельно сфабриковані «легенди», продумані шляхи до відступу. Чи доводилося мені замислюватися про те, що буде, якщо одного разу все випливе на поверхню? У найкращому разі це загрожувало серйозними судовими позовами, в найгіршому — польотом із двадцять четвертого поверху.

Згодом я перестав замислюватися про наслідки. Грошей, певно ж, було більше, ніж я заслуговував, але не вони допомогли мені відкинути сумніви. Допомогло дещо інше. Щоразу завдання ставали дедалі складнішими. А захоплення, яке я відчував, занурюючись у новий світ і повністю перевтілюючись, ставало дедалі інтенсивнішим. Я любив свою роботу. Тепер я любив і свою безособовість, яка допомагала мені ставати то однією людиною, то іншою, і навіть старанно її підтримував. Я виявив, що не існує нічого неможливого, коли маєш справу з людьми, яких умієш спокусити, підкорити і в результаті використати. Я був неначе створеним для всього цього.

Про теперішнє життя Харона мені відомо не так уже й багато. Але річ не у відсутності цікавості, а в тім, що старий, як і раніше, не зацікавлений у розголошенні особистої інформації. Йому має бути зараз близько шістдесяти, але достеменно вік визначити складно, оскільки його азійське обличчя перебуває поза часом. Наскільки я знав, після роботи в поліції Сінгапура він обіймав високу посаду у великій охоронній фірмі. Десять років тому, після серйозного скандалу, обтяженого загибеллю клієнта, був змушений піти на вільні хліби. І зараз у його портфоліо, крім комерційного шпигунства, залишилися фінансові махінації і фармацевтична контрабанда.

У Новому Сінгапурі ти можеш більше не дбати про колишню репутацію — вона стирається разом зі щорічною зміною ID-картки. Якщо не порушуєш місцевих, і без того досить ліберальних законів, то можеш ні про що не турбуватися. Злочини, вчинені в інших державах, адміністрацію не хвилюють: усе, що було не в Сінгапурі, залишається поза Сінгапуром. Глобальний торговий центр. Один із найбільших у світі портів. Особлива економічна зона. Адекватне оподаткування. Екстрадиція не діє. Коли ти стаєш жителем міста, твоя фінансова і будь-яка інша історія обнуляється з отриманням ID, у якому ти можеш указати будь-яке ім’я, а можеш не вказувати зовсім — вистачить і номера, проставленого на картці.

Ось чому це місто приваблює гравців, аферистів, бухгалтерів-утікачів і фінансових ділків з усього світу, що замішані у скандалах. Тут вони знаходять те, про що в інших містах світу годі й мріяти: недоторканність, анонімність, фінансову безпеку. Що стосується Харона, то йому й переїжджати нікуди не довелося, адже він народився в Сінгапурі. Так само, як і я, гадаю.

Дiзнатися бодай щось про свою появу на світ я не зміг. Католицький сиротинець зник, і ніяких залишків я не знайшов, та й не дуже розшукував. Де саме я народився,— я міг тільки здогадуватися, для зручності вирішивши, що це був Сінгапур. Саме на момент моїх негараздів у Ґейланґу мої прийомні батьки ледь оговталися від втрати власної дитини і з радістю вхопилися за пропозицію Харона всиновити миловидого підлітка. Тим більше що після десяти років у Південно-Східній Азії вони саме збиралися повертатися до США. Уже виникло передчуття глобальних трансформацій: криптовалютна мильна бульбашка ладна була луснути в будь-який момент і змінити економіку всіх країн, а надто Сінгапуру. Незабаром так і сталося: трильйони доларів було втрачено, мільйони людей втратили свої заощадження та інвестиції. Сінгапур, який іще недавно називали містом-утопією, мрією, державою майбутнього, котився похилою площиною — початок періоду криптоанархії.

Пам’ятаю, я миттєво призвичаївся до ролі зразкового сина. Я прийняв їхнє прізвище та навіть ім’я своє сирітське, «Золтан», забув назавжди. Батько був розробником ігор, мати працювала в благодійному фонді. Походили обидва зі Східної Європи — угорець і українка,— що стали американцями в юності. Звичайний світ моїх прийомних батьків, яких я відразу призначив «татом» і «мамою», без префіксів (на їхнє превелике щастя), був затишним, безпечним і трохи нудним. Але сам факт переїзду до незвіданої країни захоплював мене набагато більше, ніж втеча від помсти злопам’ятного судновласника.

Потім були десять років у Пасадені, де я спочатку закінчив школу, а потім навчався дизайну у царині штучного інтелекту — нової професії, на якій чомусь наполягав мій батько. Мені тоді було байдуже, що робити. Хоча з навчанням я не відчував жодних труднощів, але й захоплення ним у мене не було.

А потім... Відзначаючи з друзями отримання диплома, я тусив по всіх злачних місцях Тіхуани. Телефонний дзвінок буденно пролунав під час однієї з таких пиятик, з невідомого номера. Я навіть ледь не скинув дзвінок, не бажаючи відволікатися від півнячих боїв. Але чомусь усе ж таки відповів. Офіційний голос із бостонським акцентом повідомив мене про автокатастрофу й поцікавився, коли я зможу прийти на впізнання тіл батьків, а також залагодити інші формальності.

Пам’ятаю свої відчуття. А точніше — їхню повну відсутність. Люди, які стали для мене сім’єю, дали мені нове життя і, самі не знаючи того, урятували від смерті,— лежали в холодильнику поліцейського моргу в Пасадені. А я лише подумав: тепер мене тут ніщо не тримає. Й одразу ж зненавидів себе за цю бездушність. Так само спокійно я пройшов усі формальні процедури і несподівано дізнався, що батькові ще від часів його роботи головою IT-відділу в Сінгапурі належала там частка в невеликій маркетинговій компанії. Сінгапурський нотаріус із бездоганною англійською вимовою наполегливо видзвонював мене (звідки вони про все дізналися?) і наполягав на моєму приїзді для вступу в спадок.

Пазл склався. Я мав повернутися до Сінгапуру і прагнув цього. Мене не відпускали спогади про вирування життя на його вулицях, а головне, про мої власні пригоди, що хвилюють так, як ніщо в житті мене більше не хвилювало. А тепер для цього ще й була вагома причина. Щось говорило мені, що саме там на мене чекає велика пригода, яка нарешті дасть мені відповіді на всі мої запитання до себе й до світу, і я був до неї готовий.

Здається, це було так давно... А минуло лише п’ять років.

Сьогоднi, поки ду на мою спiвбесiду до «Транс-Реаліті», знову ставлю собі запитання, чому мене так притягує це місто. Адже я терпіти його не можу, а точніше, того, на що воно перетворилося. Куди подівся славнозвісний фен-шуй, за принципами якого його було спроєктовано і зведено? Тисячі рекламних вивісок усіма мовами світу. Неживий історичний центр, укритий лаком на потіху туристам. Нескінченні торгові вулиці Малої Індії, Чайна-тауна й Арабського кварталу з метушнею магазинів, наповнених позбавленим смаку непотребом. Усюдисуща промзона, яка розрослася настільки, що тепер охоплює місто задушливим кільцем, запускаючи отруйні щупальця просто в його серце. Токсичні води річки Каланг, у яких після повеней гниють цілі квартали. І нарешті, численні сіті, розкидані по всьому Сінгапуру,— начищені до блиску смітники, де відмиваються гроші всього світу: брудні капітали зробили найдорожче місто у світі ще дорожчим. Стерильна клоака з хмарочосами, які наліплені так щільно, що закривають небо. І педерастичні тонкогубі клерки в тонких краватках, які безперервно базікають по мобільних телефонах, ніби хтось може розчути їх у цьому клятому місці. Ненавиджу це місто й водночас міцно пов’язаний із ним, ніби вріс корінням.

Щойно опиняюся в потрібному мені Сіті #12, колишньому діловому районі Раффлз-плейс, як мене починає нудити. Не у фігуральному сенсі, а в прямому — я блюю під колеса свого автомобіля, припаркованого біля знака «паркування заборонене». Чи то нерви, чи то прострочений ранковий йогурт, чи то фізичне відторгнення цього місця, чи то все разом. Двійко білосорочечників відскакують убік, гидливо наморщивши носи, але мені немає до них діла. Витерши губи серветкою, закидаю в рот пів пачки жуйки (смішно згадати — були часи, коли й за це в Сінгапурі можна було заробити величезний штраф). Дивлюся на своє відображення в тонованому склі — чи, бува, не заблював білосніжну сорочку. Ні, все чудово.

Я заходжу до найвищого офісного хмарочоса міста, всі поверхи якого, очевидно, тепер зайняла одна компанія — «Транс-Реаліті». Так, мені призначено. Гаразд, почекаю. А можна я наллю води з кулера? Дякую. Так, так, чудовий сьогодні день. Чекаючи, поки по мене спустяться, щоб доставити на інтерв’ю, роздивляюся просторий хол «Транс-Реаліті Тауер». Головний об’єкт тут — величезна скульптура роботи Джеффа Кунса, що височіє на мармуровому постаменті: золотий телець із головою Міккі Мауса, до якої замість округлих вух притулено вигнуті роги. Голова цього чудовиська звернена до входу в будівлю. Сидячи на дивані біля ліфтів, я можу милуватися своїм деформованим відображенням у його відполірованих яйцях.

Зручні дивани кольору венозної крові, здатні вмістити до сотні відвідувачів, які прийшли сюди, щоб отримати роботу своєї мрії, продати душу, спробувати втюхати свій стартап або навіщо там іще приходять до подібних установ. І нарешті, вигнута підковою рецепція, за якою бовваніють четверо непроникно байдужих охоронців, настільки відморожених, що їх, здається, нічим не пройняти. Навіть якби я на їхніх очах перетворився на величезного омара і почав танцювати кадриль, гадаю, стався б приблизно такий діалог:

— Пане Золтане, будь ласка, поверніться на диван — ви блокуєте підхід до ліфта.

— Я не можу сидіти на дивані — оскільки я зробився омаром, мені треба негайно затанцювати морську кадриль.

— Ви можете зробити це на вулиці або в кімнаті для релігійних обрядів — вона розташована просто під сходами. А потім повертайтеся сюди — по вас уже спускаються.

— Ви жорстокосерді люди! Ви утискаєте мене, оскільки я не схожий на вас!

— Про жоден утиск не йдеться, будьте певні. Просто ви заважаєте нашим співробітникам. Зрозумійте правильно.

Щойно я закінчую малювати в блокноті химеру Кунса, по мене приходить миловида афроазійка в діловому костюмі. Разом із нею піднімаємося на дванадцятий поверх, проходимо довгим безлюдним коридором із безліччю дверей і опиняємося в невеликому залі для зустрічей, розрахованому на дві дюжини відвідувачів. Довгий стіл зі світлої деревини в центрі, дві лінії офісних стільців, одна зі стін — скло, за яким вирує місто, на іншій стіні — графіті, що, судячи з манери, виконане Бенксі. Моя провідниця, запропонувавши мені зайняти один зі стільців, зникає, і я залишаюся наодинці з собою.

У чорно-білому зображенні на стіні я впізнаю парафраз гравюри Дюрера «Чотири вершники Апокаліпсиса», репродукція якої прикрашала вітальню в батьківському домі. Тільки замість звичних вершників автор посадив на коней богів різних релігій. Ліворуч на передньому плані — товстий усміхнений Будда, худа конячка під яким ледь не втискається в землю. За ним — богиня правосуддя, яку легко впізнати за тогою, що майорить, зав’язаними очима і вагами в руці. Поруч індуїстський Шива — багаторукий, із лукавою посмішкою, сидить у сідлі в позі лотоса. Щоб ідентифікувати останню фігуру, мені довелося вдатися до програми розпізнавання образів. З’ясувалося, що це скандинавський бог Одін. Цей — одноокий, озброєний мечем і сидить на восьминогому коні. Пробігшись поглядом по дивному пантеону, ставлю собі запитання про те, що змусило художника зібрати докупи цю команду, і не знаходжу відповіді. Утім, мені зараз не до теології.

Минає кілька хвилин, і до зали заходить ошатний клерк років двадцяти п’яти. На ньому піжонський костюм темно-синього кольору, смугаста сорочка без краватки й дорогі окуляри, під пахвою — планшет. За якимись невловимими ознаками я вгадую в ньому гея.

— Вітаю, Золтане! — промовляє він, простягаючи мені свою пещену руку.— Я Марк, асистент креативного директора «Транс-Реаліті».

Він кладе на стіл свою візитівку (ого, ними ще хтось користується!). У цупкий картон умонтовано мініатюрний монітор, на якому від доторку пальця прокручується короткий ролик: анімований логотип корпорації, промениста буква «Т», що змінюється реквізитами власника картки.

— Золтан... Незвичайне ім’я. Звідки ви?

— Народився тут, у Сінгапурі,— повідомляю я.— А щодо імені, то воно угорського походження. Утворене від слова «султан».

— А я гадав, від слова «золото». Ви угорець?

— Батько угорець, а мати українка,— вважаю за краще багато не розповідати про своє минуле. Якщо їм справді потрібно — самі дізнаються.

— У нас тут інтернаціональна команда,— запевняє він.— Я, наприклад, виріс у Німеччині, а мій бос, Паоло Рамбан,— італійський єврей.

Подібний початок бесіди має змусити мене розслабитися — імовірно, саме на це розраховував мій співрозмовник. Зовні я, мабуть, дійсно спокійний, але насправді вкрай сконцентрований. Слухаючи його балаканину, акуратно зчитую інформацію: хронічна втома, позначена на обличчі Марка, і нервовий тик, який він намагається приховати за перебільшеною мімікою, збільшені зіниці і надто дорогий годинник на його правій руці (чому на правій, адже він, як видно, не шульга?) Щоб не спалитися, переводжу погляд на графіті, що прикрашає стіну мітинг-руму.

— Вам подобається ця робота? — запитує клерк, помітивши мій погляд.

Киваю у відповідь.

— Бенксі?

— Він, хто ж іще! Усіх богів упізнали?

— Це було нескладно.

— Пречудово,— посміхається Марк.— Цікавитесь історією релігій?

— Усім потроху,— ухильно відповідаю я.

Цікаво, чи ми колись поговоримо про справи, чи будемо базікати про те про се, поки не закінчиться час, відведений на інтерв’ю?

— Пропоную обговорити те, заради чого ми вас сюди покликали.— Він ніби прочитав мої думки.— Ваш послужний список вражає... Що саме ви робили на останньому місці роботи?

Я переповідаю розширену версію свого вигаданого резюме, адаптованого під потреби «Транс-Реаліті». Марк, похитуючи головою в такт моїм словам, час від часу підкидає чергові запитання, навіть не намагаючись робити вигляд, що йому цікаво те, про що я розповідаю. Мій співрозмовник підкреслено коректний, але при цьому злегка зарозумілий. Мабуть, він почуває себе частиною глобального процесу, що змінює світ, тоді як я для нього — просто черговий претендент на те, щоб називатися його колегою. Як швидко стерлася б зарозуміла маска з його фізіономії, якби він дізнався, хто я насправді? Моя розповідь добігає кінця, я чекаю на чергове запитання, але воно не надходить.

— Ну то що, перейдімо до тестового завдання?

Він виймає з кишені піджака жовтий конверт і кладе його на стіл переді мною.

— На виконання завдання у вас є рівно година,— повідомляє він мені.— Бажаю успіху, Золтане!

Він ледь помітно підморгує мені й виходить із залу. Мені нічого не залишається, окрім як відкрити конверт.

Якби в конвертi лежав чистий аркуш паперу, я б, мабуть, не здивувався. Але все виявляється ще цікавішим — конверт порожній. За допомогою авторучки акуратно розклеюю його по швах — має ж бути бодай якась підказка. Ба ні, нічого — ані водяних знаків, ані назви фірми-виробника, жодних позначок. Думай, Зете, думай. Чого ці типи хочуть від тебе, окрім як загнати в кут? Розпатраний конверт лежить переді мною, і я тупо дивлюся то на нього, то на богів, які посміхаються зі стіни. Ціла година — цього часу забагато, щоб устигнути відчути себе ідіотом. І замало, щоб знайти відповідь на непоставлене запитання.

Уважно оглядаю конверт на просвіт, потім кілька секунд тримаю його над полум’ям запальнички, але таємні письмена не проявляються. Обнюхую його, але він не пахне нічим незвичайним. Відщипнувши шматочок паперу, пробую його на смак, і теж не помічаю нічого особливого. Я щось випускаю з уваги... Але що саме? Пробую міркувати логічно.

Що таке конверт? Найперше це форма. Потім — функція. Крім того, це матеріал, із якого він виготовлений. Так, тут уважніше. Що ми маємо? Аркуш жовтуватого паперу, що особливим чином скріплено за допомогою клею... Доторкнувшись кінчиком язика до липкої смужки, я відчуваю прелюдію ефекту, який ні з чим не сплутати. Мене пересмикує, немов від розряду струму — це кислота. Ось воно, тестове завдання, три етапи в одному. Чи здогадається тестований, де шукати підказку? Чи готовий він закинутися наркотою, щоб пройти випробування? І нарешті, як він поведеться, якщо все ж таки наважиться? Є лише один спосіб відповісти на всі три запитання одразу — я злизую кислоту з конверта. До завершення відведеного часу залишилося п’ятдесят хвилин.

Спочатку нічого не відбувається. Минає п’ять хвилин, іще п’ять, а приблизно за двадцять хвилин після прийому підказки кислотна хвиля накочує на мозок звідкілясь ізнизу, зі шлунка, і приміщення змінює свої обриси, згладжуються кути, ледь помітна хвиля пробігає дерев’яною гладінню столу, обличчя богів на стіні оживають — стає помітно, як складно їм удавати лише фрагменти графіті. Сподіваюся, мої екзаменатори точно розрахували дозу. І все ж таки, у чому полягає тестове завдання — адже не лише в тому, щоб закинутися на співбесіді? Чи спостерігають за мною цієї миті? Упевнений, що так — я відчуваю на собі чийсь холодний погляд.

— Золтане, зосередься! — раптом вимовляє Будда.— Ти шукаєш відповідь, але спочатку потрібно знайти запитання.

— Може, ви мені допоможете? — прошу я, намагаючись витримати тон поважний, але не улесливий.— У конверті не було жодного запитання...

— Ніхто й не казав, що запитання в конверті. Це було б занадто просто.

— Виходить, запитання в цій кімнаті? На цьому поверсі? У цій будівлі?

— Не знаю,— розводить він руками.— Але мені здається, ти мислиш поверхово.

— Може, запитання полягає в мені?

Будда не відповідає, але з виразу його обличчя мені стає зрозуміло: я на правильному шляху. Отже, що ж це за запитання, яке я міг би поставити собі, щоб на нього відповісти?

— Зваж усе як слід,— вступає до розмови Юстиція, помахуючи в мене перед носом своїми вагами.— Якщо не виконаєш завдання, другого шансу не буде.

— Хлопчина ж-бо не дуже тямущий,— зітхає над вухом Шива.

Збіговисько богів заважає мені зосередитися. Якщо не захоплю ініціативи, вони забалакають мене до того, що я переплутаю верх і низ, грішне й праведне, насіння та пліви... Ні, не пліви, а якось інакше. Плевели? Твою ковіньку!

— Агов, ти що, заснув? — подає голос одноокий Одін, штовхаючи мене в плече.

— Так, хвилиночку! — Мене все це вже дістало.— Я, звісно, розумію, що всі ви мегакруті й так далі. Але невже так складно допомогти мені пройти цей довбаний тест?

Боги замовкають — схоже, мені вдалося їх присоромити.

— Гаразд, що там у тебе? — зглянулася Юстиція.

— Порожній конверт замість запитання і година на пошуки відповіді,— відповідаю я, а потім, глянувши на годинник, уточнюю.— Ні, п’ятнадцять хвилин.

— Ок, я тобі допоможу,— каже вона.— Ти шукаєш запитання в собі самому, але в тобі не закладені запитання. Ти — скляна колба, запаяна зверху й позбавлена дна. Усвідомивши власну порожнечу, ти починаєш шукати запитання у світі, що оточує тебе. Але світ — не запитання і не відповідь. Він існує не тому, що хтось про щось запитує, і не тому, що хтось відповідає, скоріше навпаки. Аж ось, зневірившись, ти звертаєш свій погляд до богів. Але боги теж не ставлять запитань — вони лише беруть гору і вимагають виконання своєї волі.

— Це все? — питаю я, почекавши деякий час.— І як мені це допоможе?

— Ти отримав би відповідь, якби поставив запитання.

— Але ж я запитав...

— Ти нічого не запитав,— вимовляє Одін.

— Запитання не пролунало,— підтакує йому Шива, склавши всі чотири руки на грудях.

— Гаразд, я запитаю! — Кинувши погляд на годинник, розумію, що до кінця відведеної мені години залишилося лише десять хвилин.— Запитання таке: що я маю зробити, щоб пройти цей тест?

— Оце вже краще! — усміхається Будда.— Але хто сказав, що ти маєш щось зробити?

Боги знову регочуться. Я помічаю, що вони втрачають інтерес до мене: Юстиція зосередилась на своїй пишній зачісці, Будда готується вдатися до медитації, а Шива з Одіном базікають про щось своє.

— Гаразд, можу розповісти тобі, як досягти просвітлення,— зглянувся, нарешті, Будда, розплющивши очі.

— Буду дуже вдячний,— белькочу я, відчуваючи, як мій кислотний язик перетворюється на наждак.

— До просвітління ведуть п’ять кроків,— долинає до мене голос Будди.— Ти маєш пройти їх один за одним, саме в такому порядку — інакше нічого не вийде.

Перший крок: начхати на те, що про тебе кажуть.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРО АВТОРА

Нiколас Дімітров — продюсер, візіонер, письменник. Народився й виріс у Болгарії. До 12 років виховувався в дитячому будинку. Зустрічі з Іоанном Павлом II і Джорджем Соросом змінили долю 16-річного юнака. По закінченні гімназії давніх мов у Софії автор продовжив освіту в університетах Брюсселя, Вашингтона, Буенос-Айреса. Яскравий представник руху New Age. Мандрівник місцями Сили, він однаково комфортно почувається в горах Тибету й на фестивалі Burning Man. Поліглот, володіє 11 мовами.

dealerofrealities.net