— Привіт! Ми знову в ефірі, і з вами я, Коментатор-Чорний кіт. Ми раді вітати вас у помешканні пані Крепової та її племінника Стаса. У тій самій квартирі на першому поверсі, де одного дощового вечора знайшли собі прихисток тридцять шість великих і шість маленьких котів! Нині тут відбувається щось геть несподіване…

Кіт зупинився на мить і повів далі:

— Зараз про все дізнаєтесь. А моя інтуїція підказує, що починається нова котяча історія. Відчуваю це від кінчиків вусів до хвоста. Присягаюся своїм коментаторським язиком! Щоб я загавкав, якщо це не так. Ми на порозі пригод, згадаєте мої слова!

Чорний кіт виголошував свою бурхливу промову, стискаючи в лапі пластмасовий мікрофон, що підозріло нагадував сітчасті бігуді пані Крепової — на них вона крутить своє волосся, щоб бути гарною. Ніхто в кімнаті не звертав уваги на базікання Коментатора, але це його аніскільки не бентежило. Він почувався так, наче на нього скеровано телекамери і світло софітів, немовби він був у прямому ефірі популярного телешоу, і сотні тисяч глядачів дослухалися до його слів. Кіт торохкотів, не замовкаючи.

Тимчасом у кімнаті й справді відбувалося щось доволі дивне.

Шість котячих гуртів завзято дряпали кігтями шість дерев’яних дощок, схожих на кухонні стільнички пані Крепової. На таких вона зазвичай розкачувала з тіста свої знамениті булочки.

За цим дійством спостерігав зі свого крісла Стас. Сидів, склавши руки на грудях, зусібіч обліплений кошенятами. Малюки почувалися пречудово: Клаповух, Жабка-Сиволапка, Яків, Безжурний Кіт Гарольд Перший, Безжурний Кіт Гарольд Другий і найменший Круть, той, що з різними очима — жовтим і блакитним. Раз по раз, немов за командою, кошенята підводились і мінялися місцями. Щасливчик підлазив під Стасову долоню, заплющував очі й отримував свою порцію почухувань за вушком. Одначе Стасову увагу було прикуто до дорослих котів.

Підвальні коти дряпали найбільшу дошку. Хавчики мали свою. Кольорові — свою. І коти-танцюристи. І коти з сусідньої брами. Навіть жоржинки затягли до себе на підвіконня плаский шматок дерева.

Що ж тут відбувалося?

Підвальні коти — так принаймні видавалося — бавилися у гру «Заграймо, браття, на бандурі». Ось завзято береться до діла Кутузов, одноокий облізлий котяра-смугастик. Кільканадцять разів проводить по дереву розчепіреними кігтями, видобуваючи скреготливі звуки — й відходить убік, поправивши пов’язку на одному оці й підморгуючи другим.

А ось і чубастик Голота: струсонувши кульчиком у дірявому вусі, щосили шарпає по дереву пазурами й переможно скидає вгору кулак. Майстер! Брати-забіяки Хук і Джеб беруться грати на дошці в чотири лапи. Не припиняючи своєї одвічної штовханини, копаються задніми лапами. Породиста Баронеса, лиса кішка-сфінкс, улюблениця пані Крепової, неспішно наближається до інструмента. Озирається й, зібравши зморшки на чолі, просить їй допомогти. Хлопці ставлять дошку на ребро, підтримують вертикально, а Баронеса сідає як арфістка і грає, немов на арфі. Артистично торкається обох боків дошки самими кінчиками доглянутих кігтиків, залишаючи на поверхні ледь помітні рисочки. Розважливий Бубуляк стоїть поруч і, похитуючи головою, бурмоче: бу-бу-бубу-бу…

Коти-хавчики. А ось і вони. Схилилися над своєю дошкою, звівши голови докупи. Шість потилиць, шість спин, п’ять хвостів. Стривайте, а де ж шостий хвіст?.. Ага, ясно. Сордель не має хвоста! Вгодований безхвостик, схожий на сардельку, помітно погладшав останнім часом. Його опасисту спинку не сплутаєш із жодною іншою. Надто з тією, що світить ребрами й хребтом. Це Хавчик, повсякчас голодний Хавчик. Апетит у нього — будь здоров, він їсть за трьох, але як був худючим, так і залишився, незважаючи на регулярне віднедавна, збалансоване й повноцінне харчування. Дякувати милосердній пані Креповій!

Хто тут іще? Плямки Ковбасюка. Довгі вуса Шпондермена. Ля Сосис… Шкуряк... Увесь гурт хавчиків у зборі. Щось наче риють там, де дошка. Чи з неї їдять? Нічого ж до ладу не роздивишся за їхніми спинами!

Кольорові коти сновигають туди-сюди повз прихилену до стіни дошку. Один дряпне, другий шкрябне, третій поскородить. Сірий, Білий-Альбінос, Рудий… А Коментатор-Чорний кіт? Де він? Працює язиком. Походжає від одного гурту до іншого, не припиняючи базікати. Репортаж із місця події — ось його робота.

Жоржинки де? На острові Сардинія. Ні, не на тому, що в Італії, а на тому, що в кімнаті на вікні — вони своє підвіконня так називають. Сар-ди-нія! Дуже смачна назва. Коли її чують чи вимовляють, усі восьмеро аж облизуються маленькими рожевими язичками: Іветта, Лізетта, Мюзетта, Жанетта, Жоржетта, Кларетта… І Колетта з Марієттою. Відкрили на Сардинії манікюрно-педикюрний кабінет, котячий салон краси, і дошка їм за пилочку для кігтиків править.

Танцюристи? Ось вони. У них професійні змагання в розпалі. Дошка на підлозі — це танцпол. Сольні виступи! Хтось один посередині, решта навкруж — притупують, похитуються в такт. Брейкер виписує брейк на самісіньких кігтях. Степко вибиває лапками степ. Вертун закручує свої знамениті дзиґи на спині. Дряпне — і перекинеться на спину, дряпне — і на спину, наче шліфує ушкрябини. Робокоп посмикується, мов зламана іграшка, а пазурі працюють: шурх-шурх. Пушинка навшпиньки виробляє балетні па. Хвостуля-гімнастка вправляється, наче в танці зі стрічкою, зі своїм довгим хвостом. Лунає кігтяно-пазуряна музика: дряп-дряп, стук-стук, шурх-шурх… Дрюк-стяп-шрук!

Там, де коти із сусідньої брами, стоїть галас. Мурчик муркає, Нявчик нявкає, Сплюх мурнявкає. Бровчик, задерши догори морду, точить кігті об дошку. Виписує бровами кумедні хвилі. Він таке ними виробляє, роззираючись навсібіч, що всі за животи хапаються.

Вразливий Беркиць ось-ось беркицьнеться додолу від надміру емоцій, але тримається, біднятко, терпить, шкода йому пропустити таку особливу атракцію. Навіть Чистюх не відволікається, не чиститься й не вилизується. Готується прийняти естафету від Бровчика. Зараз його черга дошку дряпати.

Що вони всі роблять? Навіщо?

— Я все поясню! — втручається Коментатор-Чорний кіт. — Я ж недарма тут стою. Дайте сказати!

Перекладає з лапи в лапу мікрофон та ступає вперед.

— Не перемикайтеся, будьте з нами! З вами Коментатор-Чорний кіт, і зараз ситуація стане зрозуміла, як кружальце вареної ковбаски на вашій тарілці. Отже, слухайте…

РОЗДІЛ 1

Неймовірно важливу роль у житті може мати звичайна оказія. Одного вечора тридцять шість і шість котів випадково потрапили до помешкання пані Крепової та її племінника Стаса. Могли ж опинитися в іншому місці — і тоді хтозна, як склалася б доля величенького хвостатого гурту. Одначе — подяка випадку! — опинилися саме там, де треба. Доля війнула хвостом — і вчорашні невдахи вже мають дах над головою, прихильність господарів і роботу в кав’ярні, що називається «36 і 6 котів». Танцюристами працюють.

І от Стас приніс додому дошку, шматок звичайної липової дошки. Притулив її до стіни, гукнув котів: «Свої пазурі, шановні, точіть ось тут! Саме тут і ніде більше, чули мене? Не чіпайте, бовдури, меблів! Бо повикидаю за двері одного за одним усіх дряпунів!..»

Стривайте. Стас не міг таке сказати. Не така він людина, щоб виганяти котів. А сказав він насправді приблизно таке: «…бо пані Крепова не потерпить, щоби хтось псував домашній інтер’єр».

За кілька годин дошку вздовж і впоперек розписали глибокими подряпинами сорок дві пари — тобто вісімдесят чотири загалом! — передніх лапок. Дошку можна було викидати на смітник.

Стас підхопив її і рушив до кухні, але біля сміттєвого відра зупинився. Поглянув на колективну роботу ще раз, притулив до стіни — замислився. Наблизився до неї. Коти — за ним. Відійшов на кілька кроків, мало не наступивши на Голоту з Кутузовим… Присів, примружився, не відводячи погляду від творіння. Коти теж поприсідали, принюхуючись: що там таке? Що він побачив?

— Де у нас морилка? — Стас ляснув себе по колінах і рішуче підвівся. Пані Крепова стояла у дверях, витираючи руки об фартух.

— Морилка? — перепитала вона. — Коричнева така рідина? Для фарбування деревини? Он там, у шухляді.

Узяв Стас пляшечку морилки, губку для миття посуду і — раз-два-три — покрив поверхню дошки. Сам вимастився, проте задоволено гмикнув: тепер бачите?

І тут коти побачили… Заглибини дерева проступили в усій красі, виявивши кожну рисочку, кожен штрих.

— Картина! — ахнула Пушинка.

— Справді картина, — погодилася Хвостуля й намалювала хвостом у повітрі хвилі.

Кутузов примружився:

— Мені це кажеться, чи тільки так здається… Море, карочі. Ніч, шторм… — і почухав свої смужки.

— Та яке там море! — трохи відступив Хавчик. — Ви звідси погляньте. Хто ж мистецтво впритул роздивляється? Звіддаля киньте оком — одразу зрозумієте: це поверхня шоколадного торта. З глазур’ю. Це торт, кажу вам. Смачнезний шоколадний торт. Вигадали: море! — й ковтнув слинку.

— Ото й зроби собі поверхню торта, — відрубав Кутузов. — А це море.

— Морський пейзаж! — підтвердила Пушинка.

Отак усе й почалося.

З картини, яку назвали «Море хвилюється — раз». Це Яків наполіг, щоб її якось назвали, бо картина без назви — як кіт без імені.

Наступного дня Стас роздав хвостатим художникам кілька основ для майбутніх картин. А свою любу тітоньку намовив зустрітися з товаришками, погуляти з ними в парку, розважитися на гойдалках-каруселях, поїсти морозива — відпочити, одне слово. Вихідний усе ж таки!

Створив котам ідеальні умови.

— Творіть! — змахнув рукою. — Працюйте розкуто й натхненно. Ваш дряпопис стане прикрасою нашої кав’ярні.

Коти нашорошили вуха.

— Дряпо… як?

— Дряпо… що?

— Мринь-бринь! Як ти нашу дряпню назвав?

— Який такий дряпопис?

— Бу-бу-бу-бу-бу…

— Шото я нічо не поняв. Що воно таке, га?

Стас підніс руки вгору, закликаючи до тиші.

— Оце ж воно і є! — показав на «Море хвилюється — раз». — Картина, що утворилася від котячих пазурів. Від шкрябання, подряпування, чухання, виточування кігтів об дерево. Одне слово — дря-по-пис. Абстракція на дереві. Наївне котяче мистецтво.

— Ну не знаю, — засумнівався Шпондермен. — Я на наївному мистецтві не дуже розуміюся. Я краще знаюся в класиці. Живопис там, акварель… Натюрморти… Шиночки, бекони, сальцесони…

— Ги-ги, намальовані? — уточнив Ковбасюк. — Ніц із того не буде! Що то за бекони-сальцесони, якщо їх не можна їсти? Вигадають таке!

Попри певні суперечки єдина кімната у помешканні пані Крепової все ж таки перетворилася на майстерню дряпопису. Господиня розважалася з подружками в парку, а коти-дряпуни працювали, не покладаючи лап. Часу вони мали — до вечора, до повернення пані Крепової. Встигнути б іще й поприбирати після себе. Пані Крепова безладу не любить.

І от що цікаво: матеріал і кігті в усіх однакові, проте в кожної творчої групи виходило щось своє, особливе.

За кілька годин повітря в майстерні лиш ледь-ледь пахло морилкою, бо кімнату провітрили, поприбирали за собою. А готові картини виставили на розстелених під стіною газетах. Морський пейзаж і ще шість дощечок від кожної групи митців. Окрім малюків.

Пані Крепова відчинила двері, наспівуючи пісеньку. Зняла капелюшок, скинула туфлі й сказала:

— «Витка троянда пані Крепової»! Це ви добре придумали. Покажіть-но, покажіть…

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.