Суто англійські зухи

Суто англійські зухи

Серед інших класиків англійської літератури Кіплінґу в Україні пощастило чи не найменше. Чимало його текстів залишилися не перекладеними — і напевне годі найближчим часом чекати, що ситуація кардинально зміниться. Тим більше не слід очікувати повного зібрання творів українською — але хоча б основний корпус усе-таки хочеться побачити, причому не років через двадцять, а якнайскоріше.

Перші кроки до цього зроблені завдяки «Навчальній книзі — Богдан», видавництву, яке уже кілька років поспіль робить чимало для того, щоб Кіплін´ зазвучав українською. Вийшли три томи казок, дві збірки-білінгви віршів, на черзі «Кім», а у 2013 році ми дочекалися, мабуть, однієї з найбільш важливих і водночас найменш відомих у нас збірок: «Сталкі та його команду». Книга, яку ви тримаєте в руках, завершує епопею з видання оповідань про Сталкі — тепер вони перекладені всі.

* * *

У англійській літературі жанр, в якому написані оповідання про Сталкі та його друзів, має давню традицію. Це так звані «шкільні оповідки», які зазвичай описували шкільне життя, були присвячені дружбі, взаємодопомозі, оспівували спортивні та інші досягнення героїв… Ці тексти виокремилися у особливий жанр, оскільки школа — і то школа «закрита», радше схожа на інтернат, — була важливою складовою у житті тогочасних британців (якщо точніше — у житті тогочасних британців, які вміли читати художню літературу і мали на це час та кошти). Зрештою, як і будь-який жанр, «шкільні оповідки» пережили кілька етапів еволюції: від солоденьких, припарфумлених історій до творів, що описували чорні сторони шкільного життя.

Найперше ж оповідання, присвячене Сталкі та його друзям, — «Раби лампи» (1897 р.) — викликало чимало обурення у читачів. Здається, чи не вперше у «шкільних оповідках» головні герої знущалися з малечі, обманювали вчителів та й узагалі поводилися аж ніяк не взірцево. У цій та подальших історіях було більше навіть не від звичних «оповідок», а від крутійського роману, тільки в нетрадиційних для нього декораціях. Кіплін´ свідомо збурював публіку, але робив це не задля епатажу як такого. Він чудово знав, що саме відбувається в колоніальних британських школах, бо й сам закінчив одну з них. І все, про що він писав у «Сталкі…», так чи інакше було пов’язано з його особистим життєвим досвідом.

Можливо, саме через це оповідання мали шалений успіх у читача: відчувалася справжність, ненадуманість. Додамо сюди тонку іронію, такий собі трохи відсторонений глузливий погляд на героїв та їхні витівки; несподівані карколомні пригоди і серйозний соціальний підтекст у другій частині першого оповідання.

За деякий час оповідання вийшли книжкою, а пізніше навіть були доповнені ще кількома текстами. Вони не тільки змінили парадигму жанру, а й безпосередньо вплинули на багатьох авторів, як англійських, так і зарубіжних.

Зазвичай у цьому контексті згадують Аркадія Стругацького: він відчайдушно любив цю книжку, переклав її на російську і, звісно ж, саме від прізвиська «Сталкі» походить назва сталкерів з відомого «Пікніка на узбіччі». Але навіть вплив на творчість Стругацьких тільки тим не обмежився. Скажімо, одне з оповідань, що ввійшло до знакового роману «Полудень, XXII століття», розповідає про інтернат майбутнього і багато в чому перегукується з історіями про Сталкі. А прийом, коли несподівано оповідь від третьої особи переходить на оповідь від першої, Стругацькі майстерно використали в повісті «За мільярд років до кінця світу»…

При цьому збірка про Сталкі й російською мала непросту долю: переклад Стругацького загубився і був знайдений в архівах лише кілька років тому; дві інші виходили малими накладами і лишилися читачем майже не поміченими. Натомість «Сталкі та його команда»і її продовження «Нові пригоди Сталкі та його команди» — книга дуже цікава і юному читачеві, й дорослому. Кіплін´ у ній постає у зовсім несподіваній іпостасі. А на фоні нещодавніх суперечок з приводу того, що, мовляв, в українській підлітковій літературі все надто солодко та патріархально, «Сталкі…» є важливим кроком: адже і в британців колись було так само, а от яким шляхом пішов Кіплін´. Дивіться, думайте, порівнюйте… шукайте свої.

Але одразу ж заспокоїмо надто схвильованих батьків: згаданих вище «непристойних сцен» лякатися не слід. Сталкі, Жук та Мак-Турк — це аж ніяк не аналог сучасних гопників чи тітушок. У тому й суть: ці хлопчики уособлюють в собі всі протиріччя звичайнісіньких підлітків. Жорстокі, але водночас по-своєму чесні, допитливі, але хитрі, претензійні, але й наївні… Це ті, хто, подорослішавши, несли ідеали британської цивілізації в інші країни — знову ж таки, з усіма протиріччями та з усією неідеальністю цих ідеалів. Звичайні живі хлопці.

* * *

Свою книжку Кіплін´ писав понад сто років тому. Багато речей відтоді лишилися такими самими: тепер хлопці не менш зухвалі й не менш непосидючі, так само змагаються один із одним, жартують над супротивниками, не люблять готувати домашку. З іншого боку, життя у коледжі збройних сил у Вестворд-гоу! помітно відрізнялося від сучасного шкільного, навіть і у нинішній Британії. Мало хто нині вчить латину, знається на особливостях ставлення ірландських землевласників до лисиць, тим більше — здатен розпізнати паралелі між сюжетом «Першої пригоди» та класичним сюжетом ірландських легенд про викрадення корів, чи між історією про хлопчину, що випустив у класі мишу, і драмою римського Реґула. Звичайно ж, основні сюжетні колізії будуть зрозумілі навіть пересічному читачеві, а відтак ми маємо чудову книжку українською, у гарному перекладі, з унікальними ілюстраціями. Сподіватимемось, що попереду нас чекають інші томи кіплін´іани, дитячої та дорослої, веселої, захопливої та зухвалої. Хтозна, раптом вони колись вплинуть на якогось молодого письменника та й спричинять появу нового «Пікніка на узбіччі»?..

Володимир Арєнєв

Побратимам

Чому це світ, не доберу,

Чіткіший в променях косих?

Згадаєш юності пору

І тішишся тому, що встиг.

Венери і Ліберти час

Закон дозволив для забав.

І кожен з тої сотні нас

Хто мужнім став, хто скнарим став.

Ніщо дорослі набуття,

Тріумфи й Долі копняки

Супроти мрій, гріхів, звитяг

Людей, що звуться юнаки.

Безвусі-безбороді дні,

Коли ідей важніш порив.

Сам бог веселої гульні

І обіймав, і говорив...

Ми знали, стрінем його знов,

Хоча й не знали, що не тут.

Сумлінно кожен з нас пройшов

Для нас означений маршрут.

Тоді ми виросли — навік,

Здавалось, він кудись пропав.

І ось Харон — старий візник

Пита мене: «Ну що — впізнав?»

Прапор рідної країни

Прапор рідної країни, переклав Сергій Стець

Було зимно, ранки стояли холодні. Сталкі та Жук, але не Мак-Турк, котрий вважав своїм обов’язком приймати ранкові процедури за будь-яких умов, спали аж до останньої хвилини, прокидаючись лише перед перекличкою, що проходила у напівтемному гімнастичному залі. Оскільки хлопці розтягували сон, то на перекличку запізнювалися. І через те цілком прогнозовано отримували «чорні мітки». Три таких «галочки» на тиждень — і ти вже заробив собі відпрацювання-муштру. Останнє означало, що друзі на декілька годин потрапляли до рук сержанта Фоксі, який, маючи за плечима славне армійське минуле, хлопців муштрував затято і за всіма правилами.

— Не думайте, шо мені це наравицця, — починав він завжди однією ж і тією фразою. — Я б ото краще чаї ганяв у себе в каптьорці. Та бачу, у нас тут під вечір зібралася ловка кумпанія, прямо Старий Загін. От би Ви до мене кожен день приходили, містере Коркране, — казав старий вояка, шикуючи хлопчачий стрій.

— Я і так тут з тобою вже шостий тиждень товчуся, товстуне. На перший-другий розрахуйсь!

— Ну не спішіть, не спішіть. Тут я муштрую. Налі-во! Кроком руш!

Двадцять п’ять штрафників затупцювали залом.

— А тепер спокійно узяли гантелі і стали у стрій. Тепер неголосно — на перший-другий розрахуйсь. Перші — крок уперед, другі — на місці. Нахили тулуба вперед, повторюйте за мною.

Гантелі підіймалися і опускалися, стукалися і повертались у попереднє положення. Хлопці вже добре вправлялися у цій виснажливій грі.

— Ха-ра-шо. Знаєте, якшо ви вчасно ходити будете на перекличку, то мені вас тут буде не хватати. Тихенько кладемо гантелі. Зараз я покажу ще одну просту вправу.

— Ага, знаю я оту просту!

— Було б странно, якби не знали, містере Коркране. Та ця вправа не така вже й проста, як може здатися.

— Щоб я здох, якщо не виконаю їй так само, як і ти.

— Побачимо. Тепер уявіть, що ви не штрафники-прогульники, а хвацька рота на параді, а я — ваш командир. Відставити сміх. Якшо повезе, то більшість із вас ще не один рік местиме плац. Тепер зробіть мені послугу. Ви ж не перший раз тут, їй-Богу.

І вони марширували, ходили по колу, рухалися у зворотному напрямку — зважено і чітко, ніби зачакловані. Фоксі не лукавив, коли сказав, що тренувалися вони вже достатньо довго.

Двері до гімнастичної зали були відкриті, коли там з’явився Мак-Турк у компанії якогось старого джентльмена.

Сержант, скеровуючи стрій по колу, стояв до гостей спиною. «Непогано», — пробурмотів він до себе. — Я би сказав, ловко. Направляючий при повороті мусе задавати ритм, містере Свейн. Ну шо, містере Коркран, хочте сказать, шо знаєте цю вправу? Зробіть послугу — беріть командування на себе. Повторіть тепер почуті команди слово в слово, і поверніть стрій у висхідне положення.

— Що це? Що це? — почувся владний вигук гостя.

— Амммм… Та трохи вправляємося, сер, — затнувся Фоксі, не виказуючи справжніх причин для збору хлопців.

— Прекрасно, просто чудово! Я хочу подивитися на них іще, — підбадьорив зніченого сержанта джентльмен. — Не зупиняйтеся через мене. Ви хотіли передати комусь командування?

Чоловік присів. Гарячий подих нежданого гостя вимальовувався у прохолодному повітрі залу білими клубами.

«Зараз напартачу, — прошепотів сам до себе Сталкі. — Ну, точно напартачу». Хвилювання юнака посилилося, коли із задньої шеренги він почув, що до них ще завітав генерал Коллінсон, член екзаменаційної комісії графства.

— Еее… шо? — тільки й спромігся запитати Фоксі.

— Коллінсон, лицар-командор ордену Лазні. Він командував помпадурами — колишнім полком мого батька,— прошипів Свейн-молодший.

— Не квапся, — заспокоїв гість. — Я знаю, як воно. Перший раз командуєш, ге?

— Так точно, сер, — невесело зітхнув Сталкі. — Увага! Рівняйсь! — Відлуння його власного голосу додало трохи впевненості.

Стрій розвернувся, відступив, хлопці стали по чотири і безпомилково відновили стрій. Формально час відпрацювання вже давно минув, проте на це ніхто не зважав. Товариші прикривали Сталкі, в той час як юнак страшенно боявся зірвати голос.

— А Ви гарно навчили хлопця, сержанте, — похвалив гість. — Хороша муштра…Та й «матеріал» для муштри підходящий. Але ось що дивно: я от лиш обідав з вашим ректором, так він і словом не обмовився, що у вашому коледжі є кадетський корпус.

— Взагалі-то нема, сер. Це ми так, для себе трошки вправляємося, — поспішив запевнити Фоксі.

— Але ж ви погляньте, як хлопцям подобається, — вперше подав голос Мак-Турк.

В його глибоко посаджених очах горіли бісики.

— А чого ж ти не вправляєшся разом з товаришами, Віллі?

— Ой, сер, я не настільки пунктуальний. А сержант вибирає лише найкращих.

— Рррозійтись! Відпочивати! — спішно заволав Фоксі, щоби хлопаки, бува, не розреготались від почутого просто в строю. — Сер, я…. Знаєте, я мусів Вам сказать…

— Що вам конче потрібен кадетський корпус, — по-своєму закінчив думку сержанта генерал. — І якщо моя рекомендація щось важить у Раді, то такий корпус у вас з’явиться. Вже й не пам’ятаю, коли мене оце так радували. Юнаки з таким настро’єм повинні бути прикладом для всього коледжу.

— Так і є, — запевнив Мак-Турк.

— Святий Боже! Хіба це вже так пізно? Мене ж карета чекає вже більш як півгодини. Все, буду бігти. Все ж правду кажуть: краще раз побачити. А в котрому кінці тут вихід? Віллі, покажеш мені? А що то за юнак, який строєм командував?

— Здається, його прізвище Коркран, сер.

— От з таким ти мусиш знатися. По ньому зразу видно породу. Добрий хлопчина. Двадцять п’ять молодців, які б радше надворі в крикет грали (була середина зими, проте літнім людям, котрі довго жили за межами Англії, подібні похибки в сезонах пробачались, тому Мак-Турк не став виправляти старого генерала), вправляються у стройовій просто тому, що їм це подобається. Жаль, що такий добрий матеріал пропадає, але, гадаю, я дам цьому раду.

* * *

— Ну, і що це у тебе за сивовусий друг? — почав з порогу Сталкі, коли Мак-Турк повернувся до кімнати.

— Генерал Коллінсон. Іноді до батька на полювання приїжджає. Непоганий такий дідок. Казав, шо мені треба з тобою подружитися, Сталкі.

— Він тобі шось на кишеню кинув?

У відповідь Мак-Турк витягнув цілий соверен.

— О! — схвально гукнув Сталкі і миттю анексував побачене добро, оскільки скарбничим у компанії був теж він. — Тепер ловко побенкетуємо. Але ти, друже мій, все ж трохи перебрав, коли пащекував про нашу зацікавленість та пунктуальність.

— Старий же ні сном, ні духом, що ми штрафники, ге? — поцікавився Жук.

— Нє. Він просто пришов пообідать з ректором, а потім нипав тут самотою. Я подумав, чого б то не показати йому, як ви ловко маршируєте. А коли він зрадів ото як дитина, то не міг же я псувати йому все задоволення. Чорта з два він би тоді мені дав монету.

— А бачили, як зрадів бідолаха Фоксі? Як дівчинка зашарівся, — вів далі Жук. — Це ж як пофартило чоловікові, лишень уявіть! А ми гарно його дупу прикрили, ммм? Гайда до Кейта, візьмемо какао і сосисок.

* * *

По дорозі товариші наздогнали сержанта, котрий теж спішив до Кейта, щоби розказати про свою пригоду. Останній свого часу був старшиною у кавалерійському полку, тепер же цей виснажений війною ветеран служив місцевим поштарем і на додачу був кондитером.

* * *

— А ти нам дещо винен, — багатозначно почав розмову Сталкі.

— Я Вам сильно вдячний, містере Коркран. Я на вас часто зуб мав за ваші порушення, ну, оті походеньки і куриво, Ви ж знаїте. Але мені більш ніхто б не поміг так ловко викрутицця, як Ви. Дуже вже фацько провели стройову, я Вам скажу. Тож, якшо надумаєте приходить до мене регулярно…

— Тоді йому доведеться запізнюватись тричі на тиждень! — здивувався Жук. — Ти ж не думаєш, що хлопець з доброю клепкою в голові стане так чудити… просто, щоб тебе потішить, Фоксі.

— Ну, та так. Але все’дно, якби на те Ваша воля — і Ваша, містере Жук — то це стало б для вас хорошим зачином при формуванні кадетського корпусу. Думаю, генерал внесе таку рекомендацію.

Хлопці шерстили вітрину Кейта, як хотіли, бо ж старий вояка був надто захоплений розмовою з Фоксі.

— Ми тут набрали ось, на сім чи вісім монет, — мовив Сталкі біля прилавка, — краще Ви самі порахуйте.

— Ні, ні, містере Коркран, я вірю Вам на слово. Так ти кажеш, сержанте, він із «Помпадурів» виходець, ге? Якось ми з ними засідку біля Умбалли влаштували, було діло.

— Скажіть, а ця шинка з язиком вісімнадцять чи шістнадцять пенсів коштує?

— Скажімо, шістнадцять, містере Коркран… Звичайно, сержанте, якби я не був такий трухлявий, то і сам би провів стройову. Але дуже вже хочеться побачити стару добру муштру.

— Пішли, Сталкі, — шепнув Мак-Турк, — йому нема до тебе діла. Дай йому гроші.

— Я хочу розміняти фунт, довбню. Кейт! Рядовий Кейт! Капрал Кейт! Старшина кавалерії Кейт, Ви мені здачу з фунта дасте?

— Ага, так… так. Ось сім шилінгів і сім пенсів, — торговець туманним поглядом окинув юнаків, дав їм гроші і зник у темряві своєї комори.

— Ну, тепер ці двоє аж до вечірнього чаю про повстання сипаїв тріщатимуть.

— Старий Кейт бився під Собраоном, — сказав Сталкі. — Він якось розказував, ага. Фоксі з його історіями і поряд не валявся.

* * *

Директор схилився над купою листів. За виразом його обличчя було важко зрозуміти, про що він думає.

— Як Вам? — запитав зрештою преподобний Джон Жиллетт.

— Гарна ідея. Безсумнівно, вона заслуговує на увагу.

— Не можу не погодитись. То що Ви скажете?

— Знаєте, я чогось вагаюсь… в усій оцій затії. Чим більше я пізнаю хлопців, тим більше розумію, що не можу передбачити їхньої поведінки. Тому якщо ця схема спрацює, я буду здивований. Це… це не наш профіль. Ми готуємо хлопців до армії.

— Моя справа мала — донести до вас волю членів Ради. А вони хочуть волонтерський кадетський корпус, значить, його буде укомплектовано. Я вніс пропозицію, що нам поки що не варто закупляти форму, думаю, на стройовій можна обійтись і без неї. Генерал Коллінс надішле нам півсотні списаних гвинтівок — «снайдерів» із заглушеними стволами.

— Хлопці тут із пістолетів стендових гатять, а вони їм гвинтівки заглушені пришлють.

Превелебний Джон посміхнувся.

— Тож у нас не передбачається жодних витрат, окрім часу сержанта.

— Якщо у нього не вийде, це буде ваша провина.

— Звісно. Після обіду я повішаю оголошення в коридорі, і ….

— Я хочу бачити результат.

* * *

— Я вас прошу, не чіпайте стійку, — Фоксі відбивався від розбурханих хлопчаків, що наводнили гімнастичну залу. — Містере Свейн, навіть цей негодящий «снайдер» зіпсується вкрай, якщо Ви будете без кінця-краю смикати затвор. Так, уніформу пришлють пізніше, коли ви натренуєтесь, а для цього треба ще позайматись. Покладіть «снайдера», містере Хоган!

* * *

— Жуче, а ти що збираєшся робити? — запитав хтось.

— А я вже намарширувався, спасибі.

— Що? І це після того, як ти всьому навчився? Гайда, не будь гадом! За тиждень станеш капралом, — не стримався Сталкі.

— Я в армію не збираюсь, — відповів Жук, торкнувшись окулярів.

— Чекай-но, Фоксі, — сказав Хоган, — а де ти збираєшся проводити з нами стройову?

— Спочатку тут, у залі, а потім, як будете готові, на вулиці, — випнув груди сержант.

— Щоб оті нортгемські селюки на нас витріщались? Шось не дуже це ловка ідея, Фоксібусе.

— Ну, то вже таке, подумаєм над цим пізніше. Вам спершу марширувати навчитись треба, а потім подивимось.

— Прівєт, — гукнув Ансель з корпусу Макрі, продираючись крізь натовп хлопців. — А що це у нас тут мутять з цим кадетським корпусом?

— Якшо приєднаєтесь, то в Сендберсті це Вам згодиться, — відповів сержант. — Вас там із муштри раніше відпускатимуть, якшо побачать, що підготовка хороша.

— Хммм… Я б наче і не проти помарширувати тут із вами, але з іграшковим «снайдером» надворі линдати я не збираюсь. Пероуне, ти як? Он Хоган уже зголосився.

— Та не знаю, чи матиму час, — поскаржився Пероун. — Мені й так купу занять відпрацьовувати.

— Ну, так нехай це і рахується як відпрацювання, — запропонував Ансель. — Надовго тут тебе не затримають.

— Це все, звісно, добре, але як ви ставитесь до показової стройової? — запитав Хоган.

Він ще не знав, що через три роки його вб’ють у сонячній Бірмі, біля форту Мінхла.

— Боїшся, що уніформа не личитиме до твоєї блідої мармизи? — глузливо посміхнувся Мак-Турк.

— Стули пельку, Турку. Ти он взагалі до армії не збираєшся.

— Ні, але я замість себе пришлю заміну. Гей! Морелл і Уейк! Ви, недоростки, не ховайтесь за стійкою. Марш записуватись у добровольці!

Червоні, мов раки — напередодні їм не вистачило духу записатись самим — хлопчаки несміливо попрямували до сержанта.

— Не треба цієї малечі… Принаймні, не зараз, — погребував Фоксі. — Мені б когось… Когось зі Старого Загону штрафників, шоби вишколить добре.

— Дякуй за те, що є, сержанте. Вони вже на зріст — як справдешні новобранці.

Мак-Турк завжди читав свіжі газети, тому його інформації можна було вірити. Фактами він стріляв так само влучно, як і з рогатки. Проте навіть він не знав, що Уейк-молодший напередодні свого тридцятиріччя стане «бімбаші» — полковим командиром армії Єгипту.

Хоган, Суейн, Сталкі, Пероун та Ансель щось затято обговорювали, стоячи біля гімнастичного коня. Сталкі, як завжди, головував. За дискусією стурбовано спостерігав сержант — він добре знав, скільки хлопців слідуватиме їхньому прикладу.

— Фоксі забракував моїх рекрутів, — поскаржився Жукові Мак-Турк. — Тепер ти йому когось приведи.

Не зволікаючи й хвилини, Жук вихопив десь ще двійко меншачків: кожен з них був не вищий карабіна.

— Ось, Фоксі, тримай гарматне м’ясо. Бийтесь за свою батьківщину, як юні леви, гризіть горлянки… і не тупіть мені там.

— Щось він все одно не в захваті, — сказав Мак-Турк і процитував:

«Ось так воно в армії мається,

Це ж саме у нас і на флоті…»

Тут до нього приєднався Жук. Вони знайшли цей вірш в журналі «Панч», і, як їм здавалося, він вдало змальовував ситуацію:

«…як глянеш — і серце крається,

І винних не знайдуть потім».

— Тихше, юні джентльмени. Якшо не помагаїте, то хоч не мішайте.

Фоксі не спускав очей з наради біля гімнастичного коня. До неї приєднались Картер, Уайт і Тірелл — усі троє користувались серед однолітків авторитетом. Решта хлопців нерішуче мацали зброю.

— Гей, Фоксі — гукнув Сталкі, — а ми можемо вигнати тих роззяв перед тим, як розпочнем?

— Аякже, — зголосився Фоксі. — Всі, хто хочуть записатися, — лишаються. Решта виходить і тихенько зачиняє за собою двері.

З півдюжини найзаповзятіших хлопчаків ледь не збили з ніг Мак-Турка і Жука, друзі ледве встигли втекти у коридор.

— Ну, і чого не хочеш записатися? — спитав Жук, поправляючи комір.

— А ти?

— А що я там не бачив? До війська ми не йдемо, до того ж, всю ту муштру я знаю: крім, хіба що, вправ зі зброєю. Цікаво, а шо вони там роблять?

— Укладають з Фоксі договір. Ти хіба не чув, як Сталкі сказав: «Отак ми і зробимо, а якщо йому не сподобається, то хай гуляє лісом»? Фоксі їх тренуватиме. Ти що, зовсім нічого не второпав, телепню? Менше, ніж за рік вони всі збираються вступати до військових академій Сендхерсту або Вулвіча, і якщо вони тут добре вимуштруються, їх зарахують — раз плюнути. Чи ти думаєш, що ці штрафники з купою занять для відпрацювання будуть швендяти там просто «за спасибі»?

— Ну, не знаю. Я тут подумав вірша про них черкнути… «Балада про мисливців на собак». Як гадаєш?

— Нє, не варто. Кінґ і так їм всипле по перше число. З ним ніхто не радився і ніхто йому нічого про кадетський корпус не казав, то він оно винюхує біля дошки оголошень. Гайда, подражнимо його трохи.

Хлопці з невинним виглядом рушили до викладача.

— Ну, і як це розуміти? — з удаваним здивуванням запитав Кінґ. — Я думав, ви будете вчитися захищати свою країну зі зброєю в руках.

— Здається, там уже достатньо добровольців, сер — відповів Мак-Турк.

— Нам так жаль, — зітхнув Жук.

— А, то це ми маємо сорок відважних захисників вітчизни, так? Як благородно! Яка відданість! Гадаю, що за цим високим поривом стоїть бажання уникнути своїх звичних обов’язків. Безсумнівно, у них будуть привілеї — спів у хорі чи заняття у гуртку натуралістів, чи то пак, жуколовів. Хоча, так їх все ж називати не варто.

— О, гадаю, так, сер, — бадьоро відповів Мак-Турк. — Директор ще нічого з цього приводу не казав, але, звичайно, так і буде.

— Звісно.

— Любий Жуче, — переключився на іншого співрозмовника Кінґ, — може так статися, що вихователь корпусу (важливий, але часто зневажуваний фактор хиткої схеми нашого з вами існування) матиме, що сказати на цю тему. Життя, принаймні для молоді, це не лише зброя та військове спорядження. Освіта займає в ньому не останнє місце.

* * *

— А ця свинюка не міняється! — прошепотів Мак-Турк, коли товариші відійшли на безпечну відстань. — Завжди попадається на одному й тому ж. Бачив, як його пересмикнуло, коли про директора і привілеї мова зайшла?

— Тай хай йому грець, він хоча б з ввічливості міг підтримати ідею про кадетський корпус. Паскудство, я таку ловку баладу хотів черкнути, а тепер доведеться бути клятим ентузіастом. А це ж не завадить нам покпинити зі Сталкі, правда?

— Звичайно ні. Але за межами кімнати нам треба будь-що підтримувати кадетів. Можеш придумати якусь гарну епіграму, а-ля Катулл, про те, як Кінґ ненавидить кадетський корпус?

Коли розпашілий Сталкі повернувся зі стройової, Жук саме займався цим почесним завданням.

— Здоров, стрілець-молодець! — почав було Мак-Турк. — Де твій дохлий пес, чи ти не влучив? Ви сьогодні напад чи захист відпрацьовували?

— Напад, — сказав Сталкі і кинувся на товариша. — Слухай, Турку, ти мені на кадетів не скалься. Ми все добре придумали; Фоксі клянеться, що не буде виводити нас на вулицю, якщо ми того не попросимо.

— Огидне мавпування, невдала спроба незрілих юнаків скопіювати ідіосинкратичні риси своїх старших товаришів. Тьху!

— Жуче, це на тебе Кінґ чхнув? — запитав Сталкі, скориставшись паузою в боротьбі з Турком.

— Не зовсім. Але це його стиль.

— Добре, а тепер послухайте вашого дядечка Сталкі — велику людину. Крім усього іншого, Фоксі дозволяє нам муштрувати новобранців самим — privatimetseriatim — так що скоро ми вже будемо знати, як упоратись з ротою. Тому, коли ми вступимо до військової академії, нас раніше звільнятимуть зі стройової, а значить, любі мої слухачі, ми зможемо поєднувати навчання з розвагами.

— От ти хитрий гад, я так і знав, що ти з цього зробиш щось на зразок додаткових занять, — сказав Мак-Турк. — Ти що, не хочеш вмерти за свою країну?

— Ні, якщо це буде не обов’язково. Тому ви не мусите шпиняти кадетів.

— Ми про це з Турком ще чортзна-коли домовились, — глузливо зауважив Жук. — Кінґ сам з цим упорається.

— Значить, треба в свою чергу поглузувати з Кінґа, мій любий поете. Ану, настрочи якийсь ловкий лимерик, хай меншачки його погорланять.

— Так, будеш своїми кадетами командувати, а не мною. І не хитай стола.

— Він навіть не матиме до чого докопатися, — таємниче прорік Сталкі.

Товариші не знали, що значили слова їхнього друга, аж ось за декілька днів потому вони вирішили подивитись на кадетів у ділі. Коли хлопці підійшли до дверей, вони виявились зачиненими, а на сторожі біля них стояв меншачок.

— Ви лише гляньте, хто в нас тут, — сказав Мак-Турк, нависнувши над малим вартовим.

— У шпарину дивитись не можна, — пролопотів той.

— Нє, ну мені це подобається! Уейк, бісів ти сину, та це ж я тебе записав у добровольці.

— Нічим не можу допомогти. Мені наказали не давати нікому заглядати в шпарину.

— Знаєш, що ми зробимо? Ти знаєш, що ми тобі бошку відірвемо?

— Мені наказали доповідати командирам про всіх, хто намагатиметься завадити мені виконувати свої обов’язки. Після занять кадети розберуться з порушниками за законами воєнного часу.

— От Сталкі гад! — не втримався Жук.

Хлопці і на мить не сумнівалися в тому, хто придумав таку схему.

— Ти що тут, клятим центуріоном себе уявив? — допався до караульного Жук, чуючи брязкання зброї та тупіт у гімнастичному залі.

— Мені наказано не говорити зі сторонніми, за винятком пояснення їм наказів… Мене налуплять, якщо я щось розкажу.

Мак-Турк поглянув на друга. Товариші кивнули один одному і відійшли від дверей.

— Їй-Богу, Сталкі таки велика людина, — промовив Жук після довгої паузи. — Одне втішає: від такої секретності Кінґ останню клепку втратить.

Зрештою, не тільки Кінґ, а й решта коледжу почали страшенно цікавитись, як кадети вправляються в гімнастичному залі. Але останні мовчали, як риби. На Фоксі клятва мовчанки не поширювалась, тож він виливав своє горе Кейту.

— Я ше ніколи такої чортівні не бачив. Ставлять вартових на дверях — зовні і зсередини — а потім починають вправлятись, як скажені.

— І до чого то все? — запитав колишній старшина кавалерії.

— Стройову вчать. Це треба бачить, їй-Богу. Я їм командую «Розійтись!», а вони далі вчать… прийоми. А надвір не виходять, хоч убий. Дурня якась. Я їм кажу: «Раз ви кадетами назвались, то будьте кадетами, і не ховайтесь за зачиненими дверима».

— А що начальство каже?

— Та їх теж сам чорт не розбере, — роздратовано сказав сержант. — Іду я, значить, до директора, а він мені помагать не береться. Я, буває, думаю, шо він з мене кпинить. Я добровольцем, слава Богу, не був ніколи, але завжди співчував таким. І горджуся цим.

— Треба мені їх побачить, — сказав Кейт. — А то з твоїх слів, сержанте, я так і не розберу, чого вони хочуть.

— А це не в мене треба дозволу питати, старшина! Питай у того веснянкуватого Коркрана. Він там у них генералісимусом значиться.

Ну як можна відмовити ветеранові Собраона, який, до того ж, єдиний кондитер в окрузі? Тож старезний Кейт, отримавши ґречне запрошення, притюпав з паличкою і всівся у кутку.

— Добре марширують. Аж не віриться, — шепотів старий в перервах між вправами.

— Це ти ще головного не бачив. Ось чекай, я скомандую їм розійтись.

Коли з уст сержанта прозвучало слово «перерва», стрій застиг на місці. Наперед вийшов Пероун, став перед кадетами, і, поглядаючи в червону книгу з металевою застібкою, ще десять хвилин муштрував товаришів. (Це був той самий Пероун, якого в Центральній Африці згодом застрелять свої ж солдати). Слід за ним строєм командував Ансель, потім Хоган. Усіх трьох кадети слухали беззаперечно. Потім вийшов Сталкі, відклав свого «снайдера» і подякував роті відбірною лайкою.

— Боже правий, містере Коркран, такого ж нема в уставі, — не витримав Фоксі.

— Не хвилюйтесь, сержанте. Ніколи не знаєш, що доведеться казати своїм солдатам, от ми і тренуємось. Трясця вашій матері, ви що, не можете рівно стояти? Якого дідька ви постійно підпираєте один одного, як дохлі карасі? Мені тут вас шпетити теж не до душі, вам треба було клепку вставляти ще до того, як ви сюди записались. Плац замітати — і то вам не довіриш!

— Як у старі добрі часи… Ми цю науку пройшли, — похвалив Кейт, втираючи скупі сльози. — Але де він цього нахапався?

— Від батька, мабуть… Або від дядька. Ти ж і сам знаєш, з них добра половина народилась як не в казармі, то під нею. (Фоксі був недалеко від правди у своєму припущенні). Я за перший рік служби стільки не чув, як від цих хлопчаків-добровольців.

— А чого у нас у задній шерензі цей рядовий стоїть, наче він пузо у ломбард заклав? Так, це тебе стосується, рядовий Ансель, — Сталкі ще три хвилини в деталях шпетив товариша, лаючи його на всі заставки.

— Опа! — Сталкі почав говорити своїм звичайним голосом. — От і перша кров. Ти почервонів, Ансель. І знітився ввесь.

— Не почервоніти не вийшло, — погодився кадет. — Але я не знітився, нічого подібного.

— Тепер твоя черга, — Сталкі повернувся у стрій.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.